36 
Th. Kjerulf. 
Aarsringene, maatte han, hvor et Snit var skaaret i Jordskorpen, 
læse i alle disse Dannelser Lag paa Lag afsatte det ene udenom 
det andet, og de Udgreninger fra det Indre, som hist og her 
gjennemhullede disse Jordskorpens concentriske Hyller — de 
for Werner fjernt liggende Vulkaner — de maatte forekomme 
ham som lutter smaa Knuder liggende i selve Barken. 
I disse Wernerske Anskuelser ligger Udgangspunktet for 
den Strid, som opstod om Christianiatemtoriet. Thi ved dem 
kunde man ikke længe blive staaende. Det maatte med Rette 
frappere hans ivrige Disciple at se Graniten ved Christiania 
gjennemtrænge Overgangslag. Det maatte frappere dem ligesaa 
meget at se en næsten ægte Basalt gjennemtrænge de samme 
Lag ved Holmestrand. Efter Werner skulde jo Granit — lige- 
som Gneis etc. — ligge under Overgangslagene som den ældste. 
allerførst af det vandige Chaos afleiede, neptunske Dannelse. Ba- 
salten derimod skulde være en lignende neptunsk Udfældning 
til Lag i de yngste Tider. Og dog laa Granit og basaltiske 
Masser der lige for hans Disciples Øine. Hvad skulde de tro! 
Norge var dem i dobbelt Henseende paradox. 
§ 6 . 
Leopold von Buch kunde derfor, da han iagttog Vulkanerne 
i Auvergne med deres Basalter, neppe tro sine egne Øine, som 
saa, at disse udbrod gjennem Granit • — altsaa af den ældste 
Skorpe! I endnii hoiere Grad overrasket blev han, da han se- 
nere i Norge saa, at Graniten selv brød gjennem — eller, som 
han først troede, var indleiet mellern — Overgangslag, altsaa 
den ældste Dannelse i en yngre! Saaledes kunde Granit ikke 
længer være den ældste Dannelse. Ogsaa H. C. Strøm paastod 
allerede 1814 (Mineralogisches Taschenbuch), at Granit slet ikke 
forholdt sig som egentligt Urfjeld, men ofte gangformig gjennem- 
satte Skiferrækken. 
