Th. Kjerulf. 
Traparter i en Reverberovn og udsætte dem snart for hurtig, 
anart for langsom Afkoling bevise experimentelt Sætningen. 
I de plutonske («5: de granitiske) som i de vulkanske Bjerg- 
arter, vedbliver Lyell, er der enhver G-radation fra den bug- 
tede Form — tortuous vein — til den mest regulære Gangform. 
Der er Granitgange med fuldkommen paralelle Sider i Mount 
Battock i Grampians. I Almindelighed ere dog „granit-veins w 
mere „sinuous“ i sit Lob end Trappens. — Denne Sætning 
maa betragtes som et Svar paa den Paastand af Udgiveren af 
Gæa, at Graniten altid har de bugtede Former, Hornblænde- 
bjergarterne derimod altid de regelmæssige snorlige Gangformer. 
Udgiveren af Gæa ledsagede Lyell paa flere Excursioner i Chri- 
stiania-Territoriet, og Lyell kjender derfor de vigtigste af de i 
Gæa paapegede Forholde, hvilke forresten enhver af dem ud- 
lagde paa sin Vis. 
I den Anskuelse, at Christiania -Territoriets „Euritporphy- 
rer“ overgaa til Granit, ere Lyell (II 346) og Udgiveren af Gæa 
enige, men med forskjelligt Resultat. Lyell slutter deraf, at nogle 
af disse „Leier‘ 4 ere partielt afvigende fra Leieformens Paraleller 
— ved Afvigelse under svag Vinkel, ved Spring eller ved Ud- 
grening — , at de ere injicerede. I Gergoviabjerget ved Cler- 
mont skjærer saaledes en Basaltgang under en meget svag 
Vinkel gjennem næsten horizontale Mergler (II 311). Hvis alt- 
saa Formen af saadannne Gange eller „Leier” skulde bestemt 
tale for Transmutation som Udgiveren af Gæa paastod, da rnaatte 
ogsaa denne Basaltgang være omvandlet Mergel. 
Angaaende Overgangen fra Euritporphyr til Granit da hol- 
der Lyell sig aabenbart til de omtalte Forsog over Afkolingen. 
Nogle af disse porphyritiske Bjergarter („Euritporphyrerne“), siger 
han, ere meget qvartsrige, andre ere feldspathrige. Og det er 
aabenbart, at Lyell mener de qvartsrige, naar han tror, at Quartsen 
har udskilt sig i Massen, og saaledes Strukturen bleven mere 
