60 
Th. Kje r ul f. 
hver af dem, for deres Udvikling af skiktet Materiale, er derfor 
impliceret i G-ranitens Theori. 
Denne Theori — Transmutationen — er: ,,I en Epoke, 
som ikke lader sig bestemme, ifølge Motiver, som ligeledes ere 
ubekjendte, og ved Processer, hvorom man for Tiden kun kan 
vide, at de — ikke foraarsagende den ringeste Forstyrrelse i 
Skikternes Strøg og Fald — vare rolige u etc. — og hvorom 
paa andet Sted siges, at de neppe nogensinde kunne eftervises 
af lagttagelse eller Experiment — „blive større og mindre Por- 
tioner af Skifer og Kalk omvandlede til Sy en it og Granit. u 
Paa lignende Maade blev Sandsten til Porphyr, Alunski- 
fer til Eurit, visse Strækninger af Overgangslagene til Gron- 
stene eller eiendommelige Porphyrer, snart i Leier , snart i 
Gange o. s. v. 
§ 28 . 
Hvorledes kan dette ske? 
Berzelius bemærker dertil (Jahresbericht uber die Fortschritte 
der phys. Wiss.): Naar en Lerskifer skal være bleven til Sy en it 
og Granit — eller en Sandsten til Porphyr, og dog Bestandde- 
lene i det raa Materiale ere qvantitativt og qualitativt forskjel- 
lige fra dem i Granit eller dem i Porphyr, saa er dette et Be- 
vis mod EigtighedeYi af Ilypothesen. Udgiveren af Gæa sva- 
rede derpaa med at betvivie den analytiske Mefhode og Chemiens 
Berettigelse. Men Analysen maatte kunne dømme her. Man 
ved, at en større Noiagtighed end indtil 1 pCt. til Afgjorelse af 
Sporgsmaal om saa væsentiige Forandringer ikke er nødvendig, 
og en Analyse kunde dog allerede paa den Tid bringes til den 
Grad af Noiagtighed mindst. 
Bestanddelene behøve ikke at være qvantitativt og quali- 
tativt de samme i den ved Forvandling opstaaede og den oprin- 
delige Bjergart, men det tilkommer Den, som vil bevise For- 
vandlingen at vise eller blot paapege, hvilke Bestanddele der 
