72 
Th. Kjerulf. 
Studium. Det vilde deraf vise sig, om de vare Udsondringer, 
om de gik over i hinanden, forandrede Natur — eller om de 
vare fyldte Spalter, som kunde forfølges milevidt, dannende for- 
skjellige Systemer og udtrykkende sig i selve Egnens Configuration. 
§ 39. 
Leiningen maatte, ligesom de nævnte Forhold, strengere 
undersøges, før man virkelig kunde paastaa en konstant Regel 
for Indskydningen (Gæa 26.) Beklageligt var det, at der ikke, 
paa det fortræffelige Kart, som medfulgte Gæa Heft. I, blev 
ansat Strøg og Fald med de sædvanlige Tegn. Yed denne Frem- 
gangsmaade vilde nemlig de mangfoldige Afvigelser fra en kon- 
stant Indskydning have fremlyst ved første Øiekast. Naar denne 
Ansætning af Strøg og Fald udføres, da viser det sig, at Strø- 
get i det Store retter sig efter de store Massiver, derimod ikke 
Faldet. 
Yed noiere Undersøgelser viser det sig, at Faldet stadigt skif- 
ter, at man har en foldet Formation af relativ ringe Mægtighed 
udbredt paa det store Rum. 
Men lad os forsøge at ansætte de Indskydninger, som Gæa I 
anfører, omkring det halvkredsformige Granitparti paa Modum 
eller endnu bedre paa Eker: 
I Sandsvær, S. h 3 — 4. F. S. O. — Eker, S. ØY. F. syd- 
lig! i den sydlige Del, nordligt i den nordlige. Skouge, hori~ 
zontalt eller usikkert. Sandedalen, S. h 12 — 1. F. V. 
