118 
M. Sars. 
paa Siderne over i det Brungraa, selve Finnerne lysguulgraa 
eller guulhvide, deres Spiculæ hvideog nogetgjennemsigtige, og 
endelig Polyperne, der have 8 finnede Tentakler, guulhvide. 
Ehrenberg anfører i hans Characteristik af denne Art, at den har 
en Fure paa Ryggen („dorso inter pinnas lævi, sulco tenui“): 
Ryggen er ganske rigtigt glat og uden Papiller, men der er hos 
udvoxne Exemplarer ingen tydelig markeret Fure, saadan som 
man linder den hos andre Arter; kun hos yngre linder man 
Spor af en smal lidet markeret Rygfure. 
Det ved Messina fangede unge, lange Exemplar 
havde en forholdsviis langt smalere Stilk, hvilket ogsaa er 
Tilfældet med yngre Exemplarer af andre Arter af Søfjære, 
og længere fra hverandre staaende Finner, hvilke her ty- 
delig bemærkedes at staa alternerende, hvorimod dette hos 
voxne Exemplarer, hvor de sidde meget tæt sammen, er 
mindre tydeligt. Finnernes Antal var her kun 15 Par, af 
hvilke de nederste 2 — 3 vare meget smaa; hvorimod det 
hos de voxne, 5 — 6" lange Exemplarer var 28 Par. Bo- 
hadsch (Anim. marin. T. 9 f. 1 — 3) fandt hos de af ham 
undersøgte, 8" Tommer lange Exemplarer 30 Par Finner. 
12. Penn at ul a phosphorea L. (P. britannica 
Sol. & Ellis-P. mb ra Ehrb). 
Paa 50 — 100 Favnes Dyb ved Neapel, hvor den alle- 
rede er iagttaget af Bohadsch (Anim. marin. T. 8 f. 5). 
Det eneste Kjendemærke, hvorved Linné (Syst. nat. Ed. 12). 
i Diagnosen adskiller denne Art fra den meget lignende 
P. rubra, er „rhachi scabra“; men denne sidste har ogsaa 
en rue Stilk (rhachis), skjøndt de Papiller, der foraarsage 
denne Ruehed, her ere langt mindre. Disse tvende Former 
ere derfor hyppig, f. Ex. afPallas, delle Chiaje o. A, blevne 
sammenblandede. De ere dog bestemt forskjellige Arter. 
Pennatula phosphorea udmærker sig ved sin høiere røde 
