34 
m&ngen skeppsbruten har i hans torftiga stuga vaknat upp 
till nytt lif ur den dvala, hvari han forsjunkit under m 
fortviflade anstrangningar bland de rasande v&gorna. Otalip 
aro de tarar har flutit af gladje ofver den lyckliga raddnin- 
gen och talrika de tackoffer har hojts till Honom, som r&der 
ofver lif och dod. 
Ocksa finnes det ingen bland mannen p& denna 6, pi 
hvars brost man ej skulle se, da han ar ikladd sin helg- 
dagsdragt, en silfvermedalj for raddning af menniskolif blank 
och denna enkla penning pryder den ringa fiskaren, vidi 
mer an de grarina ordnar och band, som prunka pa den if 
fred och vallefnad forsoffade krigarens brost. 
Men vi fa ej stadna har. Yi m^ste langre ut. Vi pas- 
sera derfor Uto och hamna vid en liten klippholme ett go# 
stycke utanfor namnde 6. Harute p£ klipporna aro sffli 
kojor uppforda, hvilka aro s& stora att de endast natt och 
jemnt forma erbjuda ett nodtorftigt skydd mot storm och 
ovader. Stromming ar nu losen for dagen och till dessfia- 
gande anvandas s. k. skotar, d. a. nat, hvilka aro 
famnar djupa. Allt efter vader och vind sker fiskandetmed 
dem p^ olika satt. Da en „kvickare kare“ bMser, foranb® 
de, an alia i en rat linie, an i form af „krokskota“, om * 
tonen ett stycke utanfor den klippa der man for tilBW 
residerar och upptagas ater tidigt foljande morgon. & 
vinden deremot „moj« och hafvet lungt, da reser man ®ed 
skotame ut „ p a drift*. Detta satt att fiska erbjuder ett 
visst mtresse, hvarfor vi ju engang kunna folja med P* 01 
sadan fard. Tidigt pa eftermiddagen begifva vi oss derfor 
1 v5g det vi mot aftonen ma befinna oss nog l*ngt ut * 
i hafvet. Seglen hanga slappa och vi hjelpa oss fram ® ed 
ararna. Da solen begynner nalkas horizonten, upphor rod- 
then, mastema tagas ned och skotarne utlaggas, samm^ 0 ' 
