annan g&rd, svaras ja, uppstammes forst en psalmvers, och 
sedan denna blifvit sjungen den bekanta Staffansvisan: 
(Mel. se N:o 20 af „100 Svenska folkvisor“.) 
1. Staffan var en stalledrang, 
Vi tackom nu sa gerna. 
Han vattna’ sina f&lar fem, 
Allt for den ljusa sterna, 
Men ingen dager synes an 
Fast sljeraorna p& himmelen de blanka. 
2. Ty& de voro roda, 
De tjente val sin foda. 
3. Tvd de voro hvita, 
De va’ de andra lika. 
4. Den femte ban var apelgra, 
Den rider sjelfva Staffan pa. 
5. Innan hanen galit har, 
Staffan uti stallet var. 
6. Innan solen mand’ uppga 
Betsel och guldsadel pa. 
7. Staffan rider till kalian, 
Vi taekom nu sa gerna, 
Han oser upp vatten med skallan, 
Allt for den ljusa stjema, 
Men ingen dager lyser an 
Fast stjernoma p& himmelen de blanka. 
Stugans innev&nare hafva harunder hunnit morgnaoch 
klada sig. De bjuda nu ynglingarne in och undfapa deffi 
med kaffe eller branvin. Under skamt och glam uppsamlas 
harunder i en medford p&se gafvor for dansstugoma *) a* 
der julen. Efter erhallen valfagnad begifva de sig ater at 
p& trappan, sjunga har ytterligare en visstump s&som t. ex.: 
