32 
v&gen lagger sig till hvila. Afven vi langta efter ro och 
den nara stranden, ehuru kal och stenig, tyckes oss s& in- 
bjudande att vi ej kunna motst& dess lockande kraft, utan 
landa for att vid den hvila natten ofver. Vi befinna oss si 
lunda pA, Soder-Jurmo, en 6 hvilken, ehuru till sin yta knappt 
tre ganger s& stor, som den af de fleste sannolikt kande, 
vid inloppet till Abo belagna stora Bockholmen, likval Sr 
delad emellan 4 hemmansegare, hvilka med sina familjer, 
jemte torpare och inhysingar har nedslagit sina bop&lar. 
Sallan synes dock en ort sk foga amnad till boningsplats 
for menskliga varelser som denna. Vegetationen ar ytterst 
torftig. Ej en tall, ej en gran eller bjork reser sig; endast 
langs sodra stranden hafva n&gra albuskar slagit rot. For 
ofrigt ser man blott frodig ljung, omvexlande med vidt at- 
grenade langs marken krypande enbuskar, soka sina narings- 
safter ur den magra sanden, som fyller rummen emellan de 
otaliga miljoner ruUstenar, som bilda denna 6 och hvilka i 
sydvest och sydost hopat sig tiU 1 a 2 verst l&nga, men 
endast 10—20 famnar breda reflar. Hojande sig likasom 
hela den flacka on endast foga mer an lVa famn ofver 
vattenytan, stracka de sig vida ut i hafvet. Ingen Sker- 
tappa, ingen ang kunna vi upptacka och dock lefverhareti 
folk, sorgfritt och gladt, utan saknad af de fordelar ett frukt- 
barare land kunde erbjuda dem. Men s k stalla ej heller 
dessa obor stora pretensioner pH sin fadernearfda torfva, ty 
for den ar sjdn allt. At den egna de all sin ointanka och 
hela sitt lif. Vinden och boljorna aro deras kara, om ock 
falska och nyckfulla vanner. Men det veta de, tags sig 
derfor i akt for deras nycker och leka dagligen ee 
kampalek pk lif och dod med de orolige sallarne. Desss 
hamnas val understundom sina nederlag, genom att tillskansa 
sig n&gra af sina modige betvingares fiskbragder, d4 
