2 
d& han Iter f&r belsa sina gamla, honom si karvordnaklif- 
por? Ty han har ej, slsom resenaren, kastat blott en hd 
flygtig blick pi de invid de stora hafsijardarne belagai 
holmarnes steniga strander, utan ban har afven sett de 
emellan dessa holmar sig slingrande sunden och de har od 
der djupt intrangande vikarne, ofver hvilka lummiga bjortai 
luta sina kronor och bakom hvilka furuskogen i hogtidligi 
allvar reser sig for att afvenledes kunna fl kasta en bbd 
i den lugna vattenytans kristallklara spegel. Han har M 
sig llska dessa holmar, detta underbart skimrande vitUi 
Han har lart sig kanna och akta det folk, som bebor dess 
strander och som i vikarne, sunden och de brusande §*• 
darne hafva sina basta Ikrar och ur dem hemta sin silfa- 
glansande, sprattlande skord. 
Ju mer man stir i beroring med folket i skargirde*. 
desto mer lar man sig uppskatta det fria, naturfriska od 
lifekraftiga element, som finnes nedlagt i djupet af dess skok 
och hvilket afspeglar sig i dess lif, seder och handlings* 
Ju mer man ser det genom redligt och ofortrutet arte* 
tillvaxa i valstlnd och i lugn och ro njuta frukterna afa>* 
modor, gladt och fornojdt genom den ti llfredss tall else 
vetandet om ett val utfordt dagsarbete medforer, desto 
okas intresset for detsamma, desto lifligare onskar man 5i * 
kunna lasa dess lefnadssaga i det forflutnas dunkla bok; 
om det alltid fltt framlefva sina dagar i lika harmlds, id* 
verksamhet; — se, om ovadret, som hastigt uppstod 1W* 
fjerran och som mlngenglng med blod tecknade sin 
om det lagt sig till hvUa vid stranden af dessa holmar 
skar eller om det med nigra haftiga ilar omflagta t 
dessa, nu si fredliga bygder. Kort sagt: ju mer vi 
alska vlrt land och uppskatta och vardera vlrt folk, desto 
&stuuda vi att lara kanna huru lifvet gestaltat sig for dets 
