135 
jMppo brynsten for lie, (sv. ordet slipa deremot heter i dial. 
#), gntfl gnissla. 
II. Forralara. 
1. Verben. 
F5r Korpo och Houtskarm&lens verb och deras bojning 
galla foljande allmanna regler: 
1) Bojningsandelserna for de skilda personerna och 
named aro bortfallna i alia tempora och modi utom i impera- 
then, hvars 2:dra pers. sing, ar lika med infinitiven och 
l»Tars 2:dra pers. pi. andas p k in eller en. 
2) Konjunktiven uttryckes mest genom anvandande 
d hjelpverb : ma, sku , kund, t. ex.: tu md m saeg hvad 
k w0; shu he vd vinn , nog Jeund he gd ti segal. 
3) Framfor infinitivus anvandes, — motsvarande skrift- 
spr&ets att - partikeln /*, t. ex.: 
(K. & H.) ti vd starker sv. att. vara stark, ti arbeit bra, 
arbeta bra. 
f) Participium praes. forekommer aldrig annorlunda 
® adverbialt, t. ex.: 
(K & H.) stjdlandis sv. stjalande, roondis roende, 
m^lande, byggandis byggande. 
5 )Participium praeteritum bojes likasom adjektiven. 
Verben kunna &tskiljas i tvenne grupper, nemligen s&- 
r j;^ 8 ^ ar k och s&dana med svag bojning. Med de forra 
man d& s&dana som fordom oftast benamndes ore- 
dna verb, med de senare liter de s. k. regelbundna. 
Bfilbundn 
a) Starka verb. 
skare^k Verken ’ ^viika, en ansedd svensk spr&kfor- 
b ^ Dysvenskans »basta och skonsta arfvedel“, om- 
for forskaren synnerligt intressevackande gebit. De 
