151 
gon kyarlefva. En gammal genitiv form pa « kan mahanda 
sp4ras i atskilliga sammansatta ord, t. ex., sonasan, karatag, 
wgavedar, ulvaldt , folkafolor, m. fl. 
I afseende a substantivens genus ofverensstamma ma- 
len vanligtvis med skriftsvenskan, men allmogens ora ar i 
detta afseende sardeles fint och langt p&litligare an den 
bildade klassens. 
Afven vid substantivens bojning skiljer man emellan 
stark och svag deklination. Den forra, hvilken icke erbjuder 
n^gra vasendtliga skiljaktigbeter Mn svenska skriftspr&ket, 
sonderfaller i tre klasser eller deklinationer. 
1) Forsta starka deklinationens k&nnetecken ar 
pluralandelsen ar, men i singularis ingen bestamd andelse. 
En.: 
Masculina: 
(Korpo & Houts.) Sing. fjalix\g (prding), plur. fjalir\gar; 
M(fagel), fogtar; gobb (gubbe), gobbar; hamar (i Houts. 
(hammare), hamrar (H. humor ar); Ur (karl), karar; 
* Won & worm') (morgon), momar; navar (borr), navrar; 
***** (sten )> steinar; dker (4ker), dkrar. 
Feminina: 
(Korpo & Houts.) Sing, brdd (brud), bmdar; bro (bro), 
° ar ’ ( s °cken), soknar; tjarr\g (gumma), tjarr\gar. 
Andra starka deklinationens kannetecken ar 
feaUndelsener. Exx,. 
Masculina: 
{ ® 0rp ° & Houts.) Sing, bond (bonde), plur. lender; prist 
hpr&ter; skipw (Houts. stjcpor) (skeppare), skiparer 
