214 
Men ingen hafver jag som sorjer mig and!. 
Ej heller faller jag nAgon tAr. 
2. Och vantat hafver jag efter dig min lilla van, 
Liksom fageln efter ljusande dag. 
For hvar och en gang jag dina ogon ser 
Blifver jag sA hjerteligen glad. 
3. Men huru skall det ga, nar som jag tanker pa, 
Att du skall taga dig en annan till van? 
Forst far du glomma mig, sen far jag glomma dig, 
Och sA ar da vanskapen all. 
16. Amandas visa. 
(Mel. bo musikbil. n:o 10.) 
(Denna visa har fatt sig en plats har hufvudsakligast pi d® 
grand, att ingen mera omtyckt och s& gerna sj ungen som denna to 
Annas. Icke blott i Korpo och Houtskar, utan afven i Nagu, 
Kimito, Aland, Osterbotten och sannolikt afven i Nyland ar den en af 
de mest gonterade). 
1. Amanda satt med en krans i h&ren 
Som engeln mild och som ros om v&ren. 
Nar Herman henne sin trohet svor; 
Men falskhet uti hans hjerta bor. 
2. Amanda g&ngar sig ned i parken, 
Att plocka blommorna uppA marken. 
Och binda krans At den hon tyckt’ om. 
Men allt forgafves ej Herman kom. 
3. Amanda gAngar sig ned At porten 
Der dignar hon anda ned till jorden. 
Der fick hon forst sina ogon opp, 
Fick Herman se, med en ann gA bort. 
