12 
stadiu chrupávkovém vede vývoj k jasnému vytvoření konstruktivního 
principu a tento jest konečně převzat od následné tkáně kostní a přiměřeně 
funkcí dále vyvinut. V embryonální chrupavce objevují se určité struktury, 
které z větší části pravděpodobně jsou vyvolány mechanickou funkcí. 
Autor vyšetřoval také permanentní chrupavku u Selachií a našel v chru¬ 
pá vkovém skeletu jejich určité architektonické struktury, o nichž slíbil 
podati zprávu. Popsané struktury odvozuje autor z Části zděděním, z části 
z vlivů mechanických, čehož potvrzení očekává od pokusů. 
Schaffer vystoupil proti výkladům Romeisovým v „Ana¬ 
tomické společnosti" r. 1911. Avšak již v dřívějších pracích tohoto autora 
nalézáme zmínky o architektuře chrupavky. Tak r. 1901 popisuje syncy- 
tiální základ chrupavky a praví, že hranice buněčné tvoří sítivo, jehož me¬ 
zery jsou vyplněny těly buněčnými. Toto sítivo, které má funkcionální 
uspořádání, odpovídající tlaku roštovému, tvoří prochondralní základní 
nebo tmelovou hmotu. Dále popisuje morfologické a mikrochemické změny 
v chrupavce ocasní ploutve mihule říční a podklad oněch změn vidí v ,,me- 
chanicko-funkcionálních momentech". Romeisův náhled, že archi¬ 
tektura chrupavky jest předběžným stupněm architektury kostní, Schaf¬ 
fer nesdílí, nýbrž soudí, že architektura Romeisem popsaná nemá 
nic společného s pozdější funkcionální strukturou kostí; již proto ne, 
protože architektura kostí vystupuje lelativně pozdě a pod vlivem funk¬ 
cionálního upotřebení v době, kdy původní embryonální a foetalní chru¬ 
pá vkový skelet jest úplně zrušen. 
To, co Romeis nalezl, jest správně popsáno, ale výklad třeba 
hledati jiný. Ten podává Schaffer, přihlížeje k poměrům růstu chru¬ 
pavky. Z počátku mají buňky chrupavkové schopnost ve všech třech 
směrech stejnoměrně se děliti a rozestupovati od sebe (Lankaster). 
V každém chrupavkovém základu krátké neb dlouhé kosti vidíme buňky 
stejnosměrné hustě uspořádány. Růst děje se od středu ve směru radi- 
árním, centrifugálním, později, když střed zvápenatí, jsou buňky v něm 
veliké a základní hmota jest uspořádána ve tvar koncentrických kulovitých 
ploten, které jsou spojeny radiárně uloženými stěnami. Již zde jest tedy 
architektonická struktura, která však není vyvolána nějakým mechanickým 
zatížením, nýbrž jedná se zde o architekturu roštovou, vyvolanou tlakem 
expansivního centra. Jakmile přestane možnost ve všech směrech stejno¬ 
měrně se děliti a rozestupovati, mění se architektonický obraz. K tomu 
dojde v chrupavce skeletních základů, jakmile zvápenatělé centrum dojde 
až k perichondrální vrstvě, kde jest utvořen kostěný plášť. Pak nemůže 
chrupavka růsti do tlouštky a následek toho jest, že řady buňek a lamelly 
původně v oblouku napříč kosti uložené se vzpřimují, takže probíhají 
víc a více podélně v kosti. Současně původní zvápenatělé centrum po re- 
sorpci se stane dutinou dřeňovou a na jeho místo nastupují dvě centra 
uložená směrem k oběma koncům v podélné ose; centra tato postupují 
stále dál a dále od středu kosti a hranici jejich tvoří oblouk jednak kon- 
XI. 
