o 
Quincke. Ale již obě svého času velice oblíbené příručky, N iemeye- 
rova a Gerhardtova znamenají do jisté míry obrat. Nedávají 
mu sice výrazu přesnou a jasnou slovní formulací, ale i tak ze spojení vy¬ 
plývá, že oba autoři před perkussí horního pólu sleziny resp. před pro¬ 
blémem poklepového průmětu sleziny in toto na stěnu tělesnou zjevně 
couvají. Co jest v obou těchto učebnicích jen naznačeno, jest rozvedeno 
v práci Schusterově (zr. 1866) a kriticky doloženo v knize W e i 1 o vě 
(I. vyd. z r. 1877, 11. z r. 1880), které znamenají konec prvé a počátek druhé 
doby v dějinách nauky o perkussi sleziny. Jmenovitě Weil, opíraje se 
jednak o vlastní klinickou a učitelskou činnost a o četné záznamy z kursů 
diagnostických, jednak o kritický rozbor stěžejních prací období prvého, 
t. j. prací Piorryových, Conradiových a posléze Meyero- 
vých, vystoupil rozhodně proti oprávněnosti tak zv. hlubokého ztem¬ 
nění slezinného. Podle jeho názorů jest poklep horního zadního, plícemi 
přikrytého oddílu sleziny podnikem klamavým. Následkem toho není 
možno poklepem stanovití ani podélný průměr sleziny, tím měně pro- 
mítnouti ji v celé její kontuře na stěnu hrudníku. Najde-li se při dolním 
okraji levých plic nějaké ztemnění, není podle Weil a se slezinou v ni¬ 
žádném vztahu a nezaslouží, aby bylo označováno jako hluboké ztemnění 
slezinné. Učení W e i 1 o v o setkalo se téměř s obecným souhlasem. M o s 1 e r 
vZiemssenově, Litten vNothnagelově souboru speciální 
pathologie vnitřních chorob, dále badatelé Oestreich a de la Camp, 
ještě později citovaní, jakož i autoři známých učebnic o vyšetřovacích 
methodách Eichhorst, Vierordt, Guttman n-K lemperer, 
Sáhli, upustili vesměs od snahy, vyklepá ti slezinu in toto. I jest to po knize 
W e i 1 o v ě snad jediný Edlefsen, který ve své příručce (z r. 1899) 
tvrdí, že lze hluboké resp. relativní ztemnění sleziny ve většině případu 
zcela dobře určití. Pokud víme, zůstává jeho hlas ojedinělým a zvláště 
v posledních letech nebudí nikde ozvěny. 
Avšak reakce jde dále. Ani to omezení, které poklepu sleziny doba 
dala ve smyslu právě naznačeném, neuspokojilo některých badatelův. Stále 
více se zdůrazňují potíže, se kterými jest methoda ta spojena (nejen pro 
sousedství plic, nýbrž i levé ledviny, žaludku, tlustého střeva, nad to pro 
tenkost sleziny samotné), nesnáze, o kterých se od počátku vědělo, ale 
kterých se nikdy nelze s dostatek doměřiti. Srovnává se dále význam 
perkusse sleziny jakožto methody vyšetřovací s významem starší její 
družky, palpace a srovnání vychází na prospěch palpace. Podle V i e r- 
ordta jest pohmat „die weitaus wichtigste Untersuchungsmethode/' 
jelikož' jeho výsledek svádí méně snadno k falešnému výkladu, než vý¬ 
sledek perkusse sleziny. Podle Eichhorstajest tato spojena s velkými 
potížemi, nezřídka prý soudíme na zvětšení sleziny, kde ho není, a 
je dobře, rozpoznali je jen tenkrát, kde lze orgán hmatati. Také Sáhli 
shledává za všech okolností výsledky pohmatu sleziny spolehlivějšími 
než výsledky poklepu. Rovněž Leube považuje palpaci za methodu. 
XXX. 
