3 
která jediná skýtá při vyšetřování sleziny výsledky opravdu spolehlivé. 
Porovnáváním obojích, palpačních i poklepových poměrů s posmrtnými 
seznalo se na Leubeově klinice, že se nález palpační nesrovnává s ana¬ 
tomickým jen ca ve 20%, poklepový však ve 40% případů. Opíraje se 
o irnohaletou zkušenost, pokládá L e u b e zvětšení sleziny, které se dá 
stanovití jen poklepem, ale pchmatu je nepřístupno, při nejmenším za 
pochybné. Též Litten s důrazem vytýká, že klade na perkussi sleziny 
pouze malou váhu. A nej nověji z anglické literatury Hutchison 
a Rainy označují pchmat jako ,,really the most important method 
of investigating the spleen'‘; a dále píší: „it is never safe to diagnose enlar- 
gement of the spleen unless it is palpable". Jaký to rozdíl od představ, 
které o ceně poklepu sleziny měl a ve svých knihách vykládá P i o r r y! 
Stejný myšlenkový vývoj, jaký se podle právě podaného histori¬ 
ckého náčrtu odehrával v literatuře světové, lze postřehnouti na naší do¬ 
mácí půdě, na lékařské škole pražské. Citovali jsme svrchu Hamerníka 
jakožto jednoho z těch, kdož věřili, že lze vyklepati horní konec sleziny. 
Z jeho práce o tyfu břišním z r. 1846 vysvítá, že při normální velikosti 
sleziny páčí šířku oblasti s jasným plicním zvukem poklepovým mezi 
příslušnými trny a horním polem sleziny něco více než na 2 palce, u prud¬ 
kého nádoru sleziny při tyfu jen na 1 až iy 2 palce, ale teprve u enormně 
velkých, chronických nádorů sleziny že jej redukuje na nullu. Eiselt 
nás sice neučil perkussi horního, plicemi krytého oddílu sleziny, ale jinak, 
podobně jako Hamerník, cenil si perkussi sleziny, zvláště jako diagno¬ 
stické vodítko u tyfu břišního, velice a dbal přísně toho, aby byla jeho 
žáky náležitě cvičena. Tradici Eiseltovu přejal Ma ixn er. Naproti tomu 
Thomayer posuzoval ode vždy poklep sleziny zcela skepticky, ba 
možno říci, že jej systematicky téměř vůbec nekonal a nekoná a obrací 
všechen zřetel svůj i svých žáků jediné k pohmatu. 
II. 
Jako odchovanec Thomayerův a jako učitel nauky o poklepu po¬ 
ložil si starší z nás otázku: Jak dalece jest tato nedůvěra v perkussi sleziny 
oprávněna a jaký jest vlastně anatomický podklad ztemnění , které možno 
nalézti pod dolním okrajem levých plic v levém hypochondriu ? Otázka tato 
dala podnět k přítomné práci, kterou však dlužno posuzovati jen jako 
jednu část pracovního plánu, rozvrženého především za tím účelem, aby 
učitel nauky o poklepu nabyl o základních pojmech topografické perkusse 
ztemnění orgánových (jako jsou povrchní a hluboké ztemnění srdeční, 
ztemnění jaterní a slezinné) vlastní samostatné představy.*) 
*) První prací sem spadající byla práce: Syllaba-Sieber, Poklep srdce ve 
světle orthodiagrafie ve XIV. (XVIII.) roč. Sborníku Lékařského. Další práce: 
Syllaba-Weigner budou následovati. 
r* 
xxx. 
