8 
Nejnověji spojili se za účelem studia této otázky internista děla 
C a m p a patliologický anatom Oestreich, z nichž prvý perkutoval, 
druhý obstarával anatomickou kontrolu. Podobným způsobem studovali 
i jiné otázky na př. ztemnění srdeční, jatemí atd. Ve příčině přítomného 
předmětu píší ve své knize: ,,Was nun die Ergebnisse der Milzperkussion 
betrifft, so erscheinen uns die verschiedenen Angaben der Untersucher 
uber den Erfolg in Riickenlage, Seitenlage etc. so widerspruchsvoll, 
daB wir selbst zahlreiche Untersuchungen angestellt haben. Dieselben er- 
streckten sich auf viele Hunderte von Leichen und gestatten uns bezug- 
lich der Perkussion in Rúckenlage folgendes zu sagen: Die Perkussion 
der Milz in Rúckenlage gelingt nicht nur leicht und ohne Muhe, sie lieferl 
auch vorzugliche Resultate. Was uber den Magen, Darm etc. und die 
storende Wirkung dieser Teile gesagt wird, trifft nicht im mindesten zu. 
Wir haben so oft exakt gepruft und unser Resultat so konstant gefunden, 
daB wir dafur einstehen konnen und nunmehr etwaige Fehler der Methodil 
des Untersuchers zur Last legen. Wir meinen naturlich die absolute Milz- 
dámpfung (= wandstándigen Theil der Milz). Die Lage der Milz und ihres 
vorderen Pols, durch die perkussorischen Ergebnisse festgestellt, stimmte 
stets genau mit dem Leichenbefund nach eroffnetem Abdomen uberein, 
wie es genauer nicht verlangt und erreicht werden kann.“ . . . ,,Auch die 
Diagonallage lieferte uns gute Resultate. Der Fullungszustand des Magens 
storte bei der Perkussion der Milz uns nicht im mindesten, viel eher konnte 
einmal das Colon hinderlich sein.“ Podrobné protokoly pokusné nebyly 
nikde uveřejněny. Rovněž nikde není do podrobná udán způsob, jakým 
kontrola prováděna. Za těch okolností nezbývá nám, než vžiti svrchu 
citované vyjádření Oestreicha a de la Campana vědomost, 
respektovati v něm osobní dovednost perkutujícího i subjektivní přesvěd¬ 
čení obou autorů, ale zároveň dáti výraz lítosti, že není doloženo mate¬ 
riálem, jehož rozbor by mohl každý a každé chvíle objektivně předsevzíti. 
Vůbec pak z celé naší úvahy o příslušných pracích Piorryho, 
J. Meyera, Oestreicha a de laCampa vyplývá, že otázka 
spolehlivosti poklepu sleziny nebyla dosud řešena způsobem objektivně 
úplně ji objasňujícím a uspokojujícím. Materiál Piorryův jest číselně 
příliš skrovný; materiál Meyerův nepoučuje nás o hlavní věci t. j. 
o topograficko-anatomických vztazích mezi ztemněním a orgánem; ma¬ 
teriál pak Oestreicha a děla Campa jest sice číselně imponující, 
ale nikde není do detailu uveřejněn a objektivní kritice přístupen. Je zjevno, 
že, má-li býti otázka spolehlivosti poklepu sleziny uspokojivě řešena, nutno 
při studiu jejím zachová váti direktivu, která plyne z práce předchůdců. 
A to: materiál použitý musí býti číselně bohatší než Piorryův; v kaž¬ 
dém jednotlivém pokuse musí býti získána přesná anatomická představa 
o topografických vztazích mezi ztemněním a orgánem i jeho okolím; ko¬ 
nečně v každém jednotlivém případě musí býti nález, vyjádřující poměr 
mezi ztemněním a orgánem, nakreslen. Neboť jenom tak docílí se toho, aby 
XXX. 
