11 
žitý vztah topografický; spočívá totiž na vnějším okraji levé ledviny a to 
v rozsahu od horního pólu ledviny až do prostřed laterálního jejího okraje. 
Ostrý úhel, který svírá přední okraj sleziny s dolním okraj em plic, byl nazván 
Leichtensternem ,,Milzlungenwinker‘; jeho vrchol při stoji spadá asi do 
zadní čáry pažní, při poloze na pravém boku sune se téměř až do přední 
čáry pažní (dolní okraj levých plic sestoupí tu níže); v úhlu tom jsou 
uloženy žaludek a flexura coli lienalis. tJhel, který svírá zadní okraj sle¬ 
ziny s laterálním okrajem ledviny, byl od téhož badatele pojmenován 
,,Milznierenwinker‘, v něm pak má svou polohu colon descendens. Poblíž 
dolního pólu sleziny jakož i podél předního okraje jejího bývá uloženo 
omentum majus, mnohdy silně tukem prorostlé a objemný chuchvalec 
v uvedených místech představujíc (Luschka, Braune). 
Slezina jest orgán dosti pohyblivý, neboť jest ve své poloze udržo¬ 
vána toliko řasami peritoneálními (lig. gastrolienale, lig. phrenicolienale, 
vlastní to lig. suspensorium lienis, lig. colicolienale, lig. pancreaticolienale). 
Není tedy s podivem, že se poloha sleziny mění: při inspiraci klesá až 
o šířku mezižebří, naplněný žaludek ji táhne do poiohy vodorovné, roztažené 
colon ji vytlačuje nahoru; samozřejmě závisí její poloha i na poloze těla. 
Předeslaná topograficko-anatomická data činí nám pochopitelným 
historický vývoj nauky o poklepu sleziny i připravují nás na obtíže, se 
kterými bude také nám při našem studiu počítati. Při skrytém uložení 
horního pólu a vůbec celého horního oddílu sleziny a při poměrné ten¬ 
kosti orgánu, který co do tlouštky neměří více než 2%—4 cm, dalo se 
vlastně předem čeká ti, že se stroskotá snaha těch, již usilovali vyperku- 
tovati i horní oddíl sleziny t. j. určiti poklepem slezinu celou. Musilo se 
dále postupem času přijíti k názoru, že také na těch místech, kde se stýká 
slezina s ledvinou a kde ztemnění slezinné přechází ve ztemnění lumbální, 
není vůbec možno vyklepati hranice sleziny. A v důsledcích toho musila 
se ukázati jako pochybnou i snaha těch, kteří jako na př. Guttmann 
omezovali se sice při poklepu sleziny na povrchní ztemnění slezinné, ale 
dokreslovali je i vzadu v obrazec uzavřený, v uzavřený ovál. Schuster 
r. 1866, Weil r. 1874 a Gerhardt r. 1876 (III. vyd.) spokojili se proto 
při perkussi sleziny vyklepati ztemnění do zadu otevřené (Schuster: 
. . . einen von drei Seiten eingeschlossenen Raum, der nach hinten offen 
ist; Weil: ... eine nach hinten offene Dámpfungsfigur; Gerhardt: 
obr. 14 a 16 ze III. vydání jeho příručky). Tím způsobem byl znenáhla 
úkol poklepu sleziny omezen na určení dolního jejího pólu a k němu nej¬ 
blíže přiléhajících částí předního a zadního okraje (M o s 1 e r str. 53). 
Jest zajímavo sledovati na údaj ech číselných, kterak se cíle dané 
methody nenáhle súžovaly. Z orgánu, který si troufali P i o r r y, Ha¬ 
merník, Bambergera j. ‘vyklepáváti in toto, u kterého si však již 
Gerhardt a Niemeyer netroufají výslovně stanovití, jak velký 
jeho díl poklepově určují, vymítá Weil jednu třetinu z poklepového 
určení a limine, ze zbývajících pak dvou třetin považuje ještě hodný kus 
XXX. 
