14- 
ních případech omezil se na určení povrchního ztemnění slezinného. V menší 
řadě případů pokusil se vyklepati je ve formě uzavřeného obrazce, uza¬ 
vřeného oválu, ve větší řadě spokojil se na způsob Weilů v s figurou do 
zadu otevřenou. 
Postup, kterým se perkutující bral, byl dvojí. Bud určeny nejprve 
kraniální, pak kaudální hranice a na konec poloha dolního pólu. Anebo 
napřed poloha dolního pólu a pak hranice kraniální a kaudální. Hranice 
nazad, ač byly-li vůbec určovány, byly určovány naposled. Směr při 
perkussi byl sledován jak centripetábů tak centrifugální t. j. podobně 
jako u srdce začal vyšetřující klepati v oblasti jasného zvuku (ať bubín- 
kového ať plicního) a z ní postupoval v oblast temného zvuku slezinného; 
z míst úplného ztemnění se vrátil do oblasti zvuku jasného a znovu zpět; 
až, ustáliv své přesvědčení o tom, kde se počíná prvé ztlumení jasného 
zvuku, kladl tam hranice sleziny, resp. udělal tam na kůži dermografem 
bod (nikoliv čáru). (Ve příčině ostatních podrobností techniky poklepové 
viz práci Syllaba-Sieber, Poklep srdce ve světle orthodiagrafie, 
Sborník Lékařský roč. XIV. (XVIII.) str. 196 a 197.) 
Dbáno přísně, aby se kůže na poklepávaném terrainu neposouvala. 
Za tím účelem musila býti držena horní levá končetina stále ve stejné poloze. 
Když perkusse skončena a ztemnění slezinné na stěnu tělesnou na¬ 
kresleno, byly hranice jeho promítnuty do hloubi jehlami kolmo k povrchu 
tělesnému zabodávanými. Srovnávání poklepového nálezu s nálezem 
topograficko-anatomickým konal pak anatom na několikerý způsob: 
A) Předem prostě tak, že po otevření dutiny břišní přesvědčil se 
hmatem, zda, která a jak velká část sleziny jest zaujata v oblast jehlami 
ohraničenou resp. zda v ni zavzat některý sousední útvar. Po případě 
vyňal slezinu z těla ven, měřil její rozměry a vzájemným srovnáváním 
jejím, jak v těle ležela, s obrazcem poklepovým, jakož i vzájemným srov¬ 
náváním rozměrů anatomických s rozměry poklepovými doplňovali jsme 
si představu o tom, jak velká část sleziny byla vyperkutována. 
B) V další řadě pokusů nebyla otevřena dutina břišní obvyklým 
řezem v čáře bílé, nýbrž užito okcnkové methody Roserovy t. j. v obvodu 
ztemnění odpraeparována stěna tělová po případě i se žebry, abychom 
mohli vzájemný vztah mezi orgánem a ztemněním in šitu přímým ná¬ 
zorem zjistiti. Methoda ta se nám ukázala instruktivnější předešlé. 
a zadní čarou pažní asi od VI. žebra počínaje směrem kolmým, až se dojde k oblouku 
žebernímu. Eventuálně se tato orientační perkusse opakuje podobným způsobem 
v přední, resp. v zadní čáře pažní. 2. Po této orientační perkussi, která má zhruba 
ukázati, kde je největší šíře ztemnění slezinného, určí se slabým úhozem průběh 
dolního okraje plic od páteře až k přednímu okraji ztemnění slezinného. 3. Po té se 
určí relativní ztemnění silným úhozem ve směru šipky a, c, e, o něco méně silným 
úhozem ve směru šipky g a ještě slabším ve směru šipky i, proto slabším, aby nepů¬ 
sobil rušivě poklepový zvuk od žaludku. 4. Konečně se vyklepe dolní a zadní okraj 
absolutního ztemnění zcela slabou perkussi ve směru šipek na schem. II. naznačených 
a z jasného zvuku žaludečního resp. střevního v temný zvuk slezinný mířících. 
XXX. 
