29 
stačí. Učinili jsme tak celkem ve 12 případech, z nichž 10 jest jich v ho¬ 
řením přehlede zařazeno mezi případy zdařilé a 2 mezi případy nezdařilé. 
Z obou nezdařilých byla vyperkutována, jak už svrchu řečeno, v jednom 
ca. šestina (č. 5), v druhém ca. čtvrtina až třetina (č. 9). Ze zdařilých byla 
vyperkutována v 1 ca. pětina (č. 14), ve 3 ca. čtvrtina (č. 10, 15, 16), ve 
2 ca. třetina (č. 19, 21), ve 4 o něco více než třetina (č. 11, 23, 25, 26). Pro¬ 
stírají se tedy v nej příznivějším případe asi dvé třetiny, v méně příznivém 
asi tři čtvrtiny až čtyři pětiny sleziny nazad mimo okrsek slezinného ztem¬ 
nění — celkem mnohem více, než soudil sám S eitz, který, jak ze třetí kapitoly 
víme, snížil bez toho cíle perkusse na poklepové určení dolní třetiny orgánu. 
I tam, kde jako ve případech č. 10, 11, 14, 15, 16, 19, 21, 26 zjišťujeme 
poklepem zcela dobře polohu dolního konce sleziny, jsme ještě daleci 
toho, vystihnouti ztemnění povrchní t. j. dvě třetiny íacies diaphragmatica. 
A je-li naším přesvědčením, že hluboké ztemnění slezinné spadá v obor ne¬ 
možnosti, jest na základe předeslaných zkušeností neméné naším přesvěd¬ 
čením, že povrchní ztemnění in toto dá se zjistiti jen zřídka, mnohem řidčeji, 
než by se mohlo souditi podle četby příruček i nejreservovanéjších. 
Z hořeních poznámek plyne také přirozeně nutnost toho, uznati 
naprosto správným stanovisko formulované po prvé Schusterem 
a Weilem v ten rozum, že ztemnění slezinné nutno nechá váti nazad 
otevřené. Dodáváme a podškrtáváme: široce otevřené. Sami jsme tak 
nečinili napořád, nýbrž celkem v 17 případech, v ostatních 15 jsme vykle¬ 
pávali ztemnění uzavřené tak, jak jsme se tomu učili za let studentských, 
chtějíce se očitě přesvědčiti o anatomické oddůvodněnosti resp. neoddů- 
vodněnosti tohoto počínání. 
Velice Často bylo v našich pokusech ke ztemnění slezinnému připočteno 
ztemnění způsobené některým útvarem sousedním. Tímto útvarem bylo: 
a) 13krát omentum (č. 2, 3, 4, 6, 9, 12, 17, 20, 21, 22, 24, 25, 32), 
až na jediný případ (č. 21), vesměs tukem prorostlé; víme již, že podle 
souhlasných zkušeností četných badatelů dovede takové tučné omentum 
určitě zvuk ztemňovati; nápadná je však poměrná častost, se kterou se 
to v našich pokusech dálo; v onom jediném případě, kde bylo omentum 
tuku prosté (č. 21), nezbývá než podle Oestreicha a de la Campa 
předpokládati ,,dámpfende Wirkung des unteren vorderen Milzpoles“; 
v případě č. 2 bylo celé ztemnění tvořeno pouze tučným omentem; 
b) 3krát plíce (č. 17, 24, 32) svým patrně méně vzdušným a tudíž 
ztemnění zvuku podmiňujícím dolním okrajem; 
c) 2krát zvětšený a ke slezině bezprostředně se přimykající levý 
lalok jater ní (č. 29 a 31); 
d) 2krát žaludek s obsahem, tekutinou (č. 6 a 13); 
e) Ikrát flexura coli lienalis naplněná skybaly (č. 13). 
Oba orgány posléze jmenované, jakož i kličky jejuna nalezli jsme 
ještě vícekráte v okrsku ztemnění slezinného (tak žaludek 6krát, flexuru 
XXX. 
