30 
coli lienalis 6krát, kličky jejuna 2krát), ale až na dva případy (č. 16 a 27) 
byly útvary tyto kryty omentem, které vlastně asi samo zvuk ztemňovalo; 
v oněch pak dvou případech č. 16 a 27, kde omentum této svrchní krycí 
vrstvy netvořilo, zasahal do ztemnění žaludek jen úzkým svým pruhem. 
Konečně dlužno vytknouti okolnost, že ve dvou z našich případů 
šlo o nádor sleziny, jednou o nádor prudký u tyfu břišního (č. 5, rozměry 
sleziny 16 x 8 cm), podruhé o tumor venostaticus (č. 9, rozměry 15x12 
cm) a že výsledek poklepový v obou těchto případech byl nezdařilý. Zvět¬ 
šení objemu sleziny nečinilo perkussi její spolehlivější. 
* * 
Jest otázka, jsme-li oprávněni přenáseti na Živé tělo zkušenosti, kterých 
jsme nabyli na tele mrtvém? Jinými slovy zní tato otázka: jest poloha 
sleziny za živa tatáž jako po smrti? Nemění se agónií nebo postmortálně? 
Není slezina za živa posunuta více dopředu a tím učiněna poklepu pří¬ 
stupnější? Ač se Oestreich a de la Camp, kteří si zvláště všímali 
změn agónií v těle způsobených i topografických vztahů mezi nálezy uči¬ 
něnými na orgánech za živa a post mortem, o této věci nezmiňují, dali 
jsme si přece otázku právě formulovanou. 
Jest myslitelný trojí způsob, jakým by se dalo zjistiti, zda anato¬ 
mická představa získaná o poloze sleziny na mrtvém těle platí také o její 
poloze na těle živém. Předem přesvědčiti se o tom při operativních vý¬ 
konech, které činí krajinu slezinnou přímé kontrole za živa přístupnou. 
Podruhé porovnávat! poklepový nález v posledních hodinách života 
získaný s poklepovým nálezem posmrtným. Potřetí informovati se na 
živém o poloze sleziny pomocí paprsků roentgenových. 
Starší z nás pokoušel sesDr. Sieberem o tento třetí způsob 
kontroly. V jedné řadě případů (více než 20) jsme slezinu skiaskopovali, 
v jiné pokoušel se Sieber o její roentgenogramm. Snaha naše není 
beze zájmu, vzpomeneme-li si, že se za posledních dnů začíná i na jiných 
stranách o roentgenologii sleziny hovořiti (Loffler, Meyer-Betz 
z kliniky Schittenhelmovy). Neboť až do té doby se ani velká 
díla roentgenologická na př. A1 b e r s o v o-S chonbergovo (IV. vydání 
z r. 1913) o reontgenologii sleziny nezmiňují. 
Dosavadní naše" pokusy v této příčině nevedly k cíli. Na štítě není 
sleziny vůbec viděti, na roentgenogrammu zřídka. A když, tož jest obrys 
j ej í velice neurčitý, zamlžený a nepodává nám dosti j asné představy o všech 
topografických vztazích sleziny pro nás důležitých. Také roentgenogrammy 
Meyer-Betzovy nás v tom směru lépe nepoučují. 
Tím méně jest pak možno kontrolovati věrohodnost ztemnění sle- 
zinného orthodiagraficky, jak to lze činiti u poklepového nálezu srdečního. 
I o to jsme se u sleziny se Sieberem pokoušeli, ale bezvýsledně. Snad 
XXX. 
