2 
čára spektrem řádu nultého, čáry od ní k delším A postupující jsou spektry 
řádu prvního, druhého atd., čáry ke kratším A jdoucí obdobně spektry 
řádů negativních. Počet složek jednotlivých řádů se mění dle povahy 
účinné čáry rtuťové. Jde-li na př. o rtuťovou lampu křemenovou, rozšiřuje 
se její zelená čára tím více, čím vyšší je teplota světelného oblouku rostoucí 
se svorkovým napětím lampy, a s tím souběžně jde přibývání čar v jednot¬ 
livých řádech. Absorpční spektrum iodu skládá se z nesmírného počtu 
čar tak hustých, že šířka zelené čáry rtuťové přikryje dle okolností dvě 
až sedm z těchto čar. Jejich délky vlnité jsou: 5460-577, ~-640, —*716, 
-•768 --873, --910, --966. I jest tedy nasnadě předpokládati, že počet 
složek jednotlivých spekter jest v genetické souvislosti s absorpčními 
čarami účinným světlem vzbuzovanými a jest veledůležitým se stanoviska 
podrobnějšího studia této emisse zjistiti, které složky jednotlivých řádů 
spolu korrespondují a na vzbuzení kterých z daných absorpčních čar jsou 
vázány. Wood se snaží dojiti odpovědi na tuto otázku cestou experimentální 
tím, že pozoruje, které členy v jednotlivých řádech se objeví neb zmizí, 
když účinnou zelenou čáru rozšíří neb zúží, neb když některé její frekvence 
odstraní neb seslabí vhodným prostředím absorbujícím, jako jsou páry 
bromu, iodu, natria atd. Obtíže experimentální jsou zde veliké a tudíž 
dosavadní výsledky poměrně skrovné a bude to státi ještě mnoho práce, 
než tato důležitá otázka bude zodpověděna. Přítomná práce má býti pří¬ 
spěvkem k tomuto úkolu. 
§ 2. Vznik resonančního spektra iodu můžeme si představiti, nečiníce 
podstatně jiných, než čistě formálních hypothes, jak následuje. V molekule 
iodové páry jest přítomen velký počet elektromagnetických oscilátorů 
nej různějších frekvencí, charakterisovaných bezpočtem čar absorpčních. 
Čára absorpční, jež ozářena světlem téže frekvence dá vznik emissi světla 
fluorescenčního, jest čára účinná a jest tím charakterisována, že její osci¬ 
látory mohou hromaditi vzbuzení, t. j. hromaditi, ovšem že po dobu ne¬ 
smírně krátkou, energii účinného záření v takové formě, že táž může býti 
spotřebována na emissi světla fluorescenčního. Vzbuzení daného oscilátoru 
má za následek větší menší zmenšení frekvence jeho vlastní i všech ostat¬ 
ních v molekule přítomných oscilátorů, ať vzbuzených neb nevzbuzených, 
jakož i usnadnění jejich vzbuditelnosti. Ztráta vzbuzení téhož oscilátoru 
má obdobně opačné důsledky. 
Hromadění vzbuzení a s tím spojené změny frekvence řídí se před¬ 
poklady kvantové hypothesy, dle které světelná energie jest absorbována 
a emitována jen v celých kvantech. Jest minimální, t. j. při dané fre¬ 
kvenci v oscilátor nahromadí jen tolik kvant m, že jim při tím nabyté 
frekvenci v' odpovídá minimální zvětšení počtu, tedy m + 1. Je-li h 
Planckova universální konstanta, platí 
h v m = h v' [m + 1) 
XXXII 
