10 
jednak na čáry nejbohatším, jednak a zároveň takovým, které již svým 
zevním vzhledem jeví nápadnou podobnost. Představu o této zákonitosti 
podává obraz č. 2. Očekávali bychom, že řád 21. bude scházeti analogicky 
k řádu 9. 
p 
q 
P 
q 
P 
P 
q 
P 
q 
i 1 o 
j i 
ní | n 
i n 
n i j n 
1 n 
n | n 
j n 
n | i n 
-X -1 0 1 X 3 *ť 5 6 7 8 9 10 11 11 13 1H 15 16 tf 18 19 *0 
Obr. 2. 
Přiřadění čar zde podané mohli bychom na základě materiálu 
Woodem získaného snadno kontrolovati, kdybychom znali se stejnou 
přesností, jako pro resonanční spektrum zde uvažované, délky vlnité také 
pro ostatní obdobná spektra, vzbuzená zelenou čarou rtuťovou jiného 
složení a Woodem fotografovaná. Jsou to spektra vzbuzená lampou Cooper- 
Hewitt a pak křemennou lampou při svorkovém napětí 35, 46, 60, 90, 
101, 116 a 140 Volt. Při tom bychom možná shledali, že se mění netoliko 
počet čar, náležejících určitému řádu, ale i jejich místo, tak že by tato 
různá spektra nebylo vždy možno přivésti ke krytí. Soudím, že by to 
byl poznatek velmi důležitý, nikterak neodporující představě o vzniku 
těchto spekter, jíž zde bylo použito, a chci uvésti něco, co se zdá na jeho 
pravděpodobnost ukazovati. Jak již řečeno, odpovídají délky vlnité, s nimiž 
zde operováno, svorkovému napětí 150 Volt. V téže práci však Wood 
publikuje jednak reprodukci spektrografickou, jednak kresbu tohoto 
spektrogramu, přinášejícího čáry spektra pivého řádu, vzbuzeného touž 
lampou při 140 Voltech. Obraz č. 3. přináší jednak kresbu Woodovu pro 
140 Volt, jednak kresbu téže čáry pro 150 Volt, již jsem přesně na 0-03^4° 
provedl dle délek A udaných Woodem. Obě kresby uvedeny pak na takové 
150 V 
140 V 
Obr. 3. 
měřítko a tak pod sebe umístěny, aby v nich centrální dublet (naše čáry 
9 4 , 9 7 ) koincidoval. Vidíme, že ostatní čáry všecky nekoincidují a že obě 
spektra se značně liší. Poněvadž Wood udává možnou chybu délek A menší 
než 0-02 A°, a poněvadž na druhé straně jeho kresba pro 140 Volt úplně 
XXXII. 
