3 
Postranní deska 3ho článku abdominálního až na několik slabounkých 
zadních marginálních štetinek jest i .na ploše i na okraji u obou pohlaví 
úplně lysá. 
Basální články pleopodů jsou rovněž charakteristické hřebínky 
štětinek. 
Ur opad 6ho článku abdominálního jest neobyčejně bohatě opatřen na 
exopoditu štětinami. Exopodit pak nese jen slabý ve štětinkách téměř 
skrytý svůj druhý článek. Endopodit jest trojúhelníkovitý a jen málo 
štětinami opatřený. 
4 tý a 5 tý segment abdominální nese kuželovité hrbolky chápacími 
štětinkami opatřené. 
* 
Popsaný druh Dikerogammarus setosus nachází se, jak již z počátku 
bylo zmíněno, ve velmi studených studánkách na břehu řeky Arasu u města 
Ordubatu (při hranici rusko-perské), tedy v úvodí moře Kaspického. 
Rozhlédneme-li sepo dosud popsaných druzích rodu Dikerogammarus, 
dostaneme následující přehled jejich výskytu: 
D. macrocephalus (O. Sars) v Kaspickém moři ve hloubce 66 m. 
D. haemobaphes (Eichw.) v Kaspickém a Černém moři při pobřeží do 
hloubky 75 též v jezeře Aralském. 1 ) 
D. grimmi (O. Sars) v Kaspickém moři v hloubce 66—203 m. 
D. verreauxii (Bate) v Novém Hollandu. 
D. jasciatus (Say) v studánkách a potůčcích Severní Ameriky. 
Jest tedy rod Dikerogammarus svými druhy převážnou většinou 
ve vodách slaných, jen D. fasciatus jest pravou formou sladkovodní. Jest 
tedy náš D. setosus druhou skutečnou formou sladkovodní z rodu Dikero¬ 
gammarus. 
Jelikož jinak rod tento v několika druzích se vyskytuje v Kaspickém 
moři a jinde řídko a jelikož řeka Aras jest v oblasti Kaspického moře, 
jest velmi pravděpodobno, že jest D. setosus formou, která ze slané, resp. 
brakické vody zašla do vod sladkých a stala se tak formou čistě sladkovodní. 
Byl by to zase doklad, jak formy vod slaných i brakických zacházejí do 
vod sladkých, jak o tom psal Pelseneer i R. Gurney. V oblasti 
kaspické pak více než kde jinde může docházeti ku podobným zjevům. 
Moře Kaspické totiž v dávných dobách představovalo samostatné velké 
moře Ponto-Aralo-Kaspické, ale později se osamostatnilo a voda jeho 
do něho ústícími řekami se značně vysladila. Formy, které v onom jezeře 
pozůstaly, musí býti jistě euryhalinní, neboť jinak by byly již dávno pro¬ 
padly zničení, i mohou tedy jistě snáze než jiné vnikati do vod sladkých. — 
Stojíme tedy v našem případě zase před jedním „experimentem přírody", 
x ) Fedtschenko popsal jej jako Gammarus aralensis (1875), ale Steb- 
bing jej stahuje pod specii Dikerogammarus haemobaphes (Eichw.). 
XXXIV. 
