10 
1. Ornici (cóta povrchová 306 m) barvy červenavé šedě, přecházející 
nenáhle ve vrstvu 
2. zv. „trupelka", 23 ) která jest šedá, sypká a má mocnost 30—50 cm. 
Vrstevnatosti nejeví; přes to lze říci, že spočívá diskordantně na 
3. „kostkovici", hlíně šedočervené až i rudé o mocnosti průměrně 
80 cm, jejíž vrstevnatost jeví se jen ve variaci její červeni, nikoliv u veli¬ 
kosti jejich jemných součástek. Jméno své má dle toho, že drobí se 
v kostkách zvící hrachu; proto ji někde jmenují ,,hrachovkou". V podloží 
jejím spočívá *— a to opět při zřetelné diskordaňci — 
4. žlutka o průměrné mocnosti 190 cm\ mocnost její nepříliš pro¬ 
měnlivá nesouvisí tak s diskordancí, jako spíše s okolností, že s vrstvou 
následující účastní se na zarovnání spodních, neklidně uložených vrstev 
písků a štěrků (6—8). Vrstevnatosti nemá, leč že tuto poněkud prozrazují 
slabá pásma relativně slínitější. Zkušený cihlář je zná jako technicky 
rušivý element. 
5. ,,Železná hlína'‘ o mocnosti prům. 120 cm přechází v 
6. ,,úlomky slinu" v mocnosti asi 45—60 cm uložené a, jak se zdá, 
znovu erodované, které rozdrobením dávají vápenitý ostrý písek. V ho¬ 
řejší, mocnější vrstvě stmeleny jsou úlomky slinu žlutou hlinkou; na 
spodu pak přechází ve vrstvu hrubého železitého písku, částečně limoni- 
tovým cmelem zpevněnou, rudou — ač v dosti pestrých nuancích — 
o prům. mocnosti 15 cm, jež pokrývá 
7. zelezitý písek s vložkami štěrku v křížovém a diagonálně para¬ 
lelním slohu; řady oblásků křemenných (zvící hrachu — pěsti) přecházejí 
v četná čočko vitá ložiska štěrků. 
Nepřístupné podloží, — dle sdělení správce p. Č. Fialy — ,,tvrdá 
skála pískovcová", jest dle všeho IX d pásmo křídové, které zde jest 
asi 6—7 m hluboko pod ornici. 
Než pokusíme se o vysvětlení genese jednotlivých vrstev, jest třeba 
podati výsledky mechanické analyse, vykonané pomocí plavícího přístroje 
Kopeckého s 2.—5. vrstvou. 
Souvrství 6.—7. jest uloženinou výlučně fluviatilní. Vrstva 7. jest 
sedimentem silných, v poloze řečiště proměnlivých proudů. Vrstva železi¬ 
tého písku značí relativní stagnaci v proudění, ale erose vrstvy té 
záhy uvolnila koryta, aby opět byla zanesena úlomky slínů vrstev křído¬ 
vých. Hlíny nad nimi uložené jsou původu éolohydatinního; vrchol 
větrné činnosti spatřovati lze v uložení žlutky (4). 
’ 23 ) Místní a často dosti rozmanité označení hlin vede často k nedorozumění, 
proto z důvodů praktických i tlieoretických pocítěna byla potřeba názvosloví hlin 
upraviti. Příslušné usnesení stalo se na sjezdu keramiků v únoru r. 1913; dosud pro¬ 
vedeno nebylo. Bylo by záhodno, aby k provedení úkolu povoláni byli jak znalci 
techničtí tak i odborníci theoretičtí. 
XLV. 
