látek, jmenovitě uhloliydrátu, tak na pí\ na desky se želatinou sladinko- 
vou nebo pivní, tu vyrostou kolonie, které jsou s počátku úplně bezbarvé, 
tak že se podobají kvasinkovým. Teprve po čase, tak po 2—3 týdnech, 
barví se tmavozeleně nejprve po kraji, posléze však i v prostředku. Při 
delším přeočkování pomocí téhož substrátu jeví se kolonie peřestými: 
roztěry jsou s počátku úplně bílé nebo žlutavé, podržují tuto barvu na po¬ 
kraji povlaku trvale, uprostřed nabývají tonu temně zeleného, načež vy¬ 
sílají odtud jeden nebo více zelených sektorů. Celá kultura podobá se pak 
ovšem značně panašovanému listu na př. javorovému. Učiní-li se výsev 
ze střední zelené části, pokud je ještě mladá, objeví se pouze zelené kolonie. 
Z bílé nebo nažloutlé krajní partie povstanou dle Beijerincká po většině 
opět bílé a nažloutlé kolonie smíšené se zelenými buňkami. Později však 
objeví se v nich zelené sektory nebo skvrnky. Beijerinck udává, že podařilo 
se mu vyvolá ti na chudých substrátech, na př. na vypraném agaru se sto¬ 
pami dusičnanu ammonatého a fosforečnanu draselnatého pestré směsice 
zelených, žlutavých i bílých kolonií, z nichž poslední objevily se mnohdy 
konstantně bezbarvými. Výsevy na pivní želatině ze starších a často pře- 
očkováváných kultur jevily velmi různou dědičnost pestrosti. Vliv vý¬ 
živy na tuto variabilitu byl prý v pokusech tohoto autora pouze 
nepřímý. 
Práci Beijerinckovu následovalo několik publikací jiných autorů, 
které ovšem na základě přesných method mikrobiologických byvše pro¬ 
vedeny, věnovány byly otázkám týkajícím se změny barvy chlorophyllu 
řas. Pracemi těmito byly některé údaje Beijerinckovy korrigovány, zá¬ 
roveň bylo však jimi ukázáno, že zjevy podobné nikterak nejsou bezvý¬ 
znamné, „nevinné", nýbrž že zahrnují v sobě několik otázek, které tý¬ 
kají se i vyšších rostlin a jsou významu všeobecnějšího. Pro důležitost, 
jakou mají vzhledem k výkladům, jež budou v předložené práci podány, 
budtež zde nastíněny hlavní jejich resultáty; při tom není ovšem možno 
opomenouti některých zpráv, jež uveřejněny byly již před Beijerinckem. 
Zumstein (1899, tolikéž Ternetzová 1912) 1 ) ukázali, že Euglena gra- 
cilis ve tmě při dobré organické výživě ztrácí chlorofyl! Ztráta tato, po¬ 
dobná do jisté míry etiolování u vyšších rostlin, a provázená ku podivu 
rozmnožením leukoplastů (stigma a reaktivnost heliotaktická se nemění), 
může býti úplná, jestliže původní chlor ofy 11 musí se rozdělit i rychle na 
velkou řadu nových individuí a nový pro tmu nemůže vůbec býti vytvá¬ 
řen. Proto je nejlépe vycházeti při očkování pouze od jediného individua. 
Na světle mohou hyalinní tato individua (die hyaline Dunkelform) opět 
sezelenati, při čemž v prvních dnech počtu chromatoforu opět ubude 
('Ternetzová , pag. 469). Od tohoto způsobu etiolování odlišuje Ternetzová 
(pag. 475) formu, jež objevila se jí při pěstění Eugleny na 2% Liebigově 
ů Ch. Ternetz, Beitráge zur Morphologie und Physiologie der Euglena gracilis 
Klebs. (Pringsheinťs Jahrbucher fůr wissenschaftliche Botanik, 1912, 51. Bd., 4. Heft.) 
XLVI. 
