46 
těmito látkami vybavovány, při čemž by enzymům připadaly určitější 
nějaké role, z pokusů ovšem nevyplývá. 
Bylo již řečeno, že po přenesení řas trypsinem otrávených na substrát 
složení normálního nedostavilo se tvoření chlorofyllu bývalé, nýbrž řasy 
neměly schopnosti vyráběti assimilační zeleň. Čistý ton „aureový" se sice 
v těchto kulturách neudržel, ale na sladince koncentrovanější (2:1 H 2 O) 
vystupovala distinktní gummigutová žluť aspoň s nádechem občas do 
„aureova", na sladince zředěnéjší ton žlutobílý. Ani nej intensivnějším pro¬ 
středkem, jenž v pokusech referentových působil sezelenání, nebylo možno 
přiměti kultury takovéto k tomu, aby dávaly znatelnějšího sezelenání. 
Tvoření chlorofyllu bylo tedy u těchto Chlorell, jež byly prošly pasáží 
trypsinovou, z daleko největší části potlačeno. Defekt tento projevoval 
se pak plných 6 měsíců, po které referent mohl svoje kultury sledovati. 
Při tom dlužno uvážiti, že kultury nebyly častěji přeočkovávány, ač by 
to bylo podporovalo ještě více udržování se žluté barvy, nýbrž že jim byla 
ponechávána možnost nerušeného sezelenávání. Dále že doba, po kterou 
byly základní kultury vystaveny vlivu trypsinu, nebyla delší než jednoho 
měsíce. A přece tak dlouhý čas trvala ztráta schopnosti vytvořovati bar¬ 
vivo chlorofyllové, defekt týkající se jedné z nej základnějších složek fy- 
siologie naší řasy. Ztráta pigmentace u prodigiosa vlivem jedů může býti 
zjevem bezvýznamným, také ztráta schopnosti vytvořovati na př. větší 
množství slizu u bakteria jiného. Při ztrátě chlorofyllu jedná se o to, že 
řase vnucena byla vlastnost, která by jí znemožnila vegetování na substrátu 
prostém uhlohydrátů, vlastnost tedy nevhodná, neúcelná. I tak eminentně 
důležité vlastnosti ztráta udržovala se po dlouhou dobu ať jako „dozvuk" 
působení enzymu, ať jako vlastnost nově získaná. Jistě je zvláštní, že ani 
po několika měsících nedostavil se zvrat, „atavismus". 
Příliš mnoho dokladů pro dědičnost získaných vlastností dosud nemáme. 
Ale i ten materiál, který již byl nashromážděn, je velmi důležit a v žádném 
ohledu neopravňuje k naprostému bagatelisování ideí, jež jsou k němu 
připínány. Tvrzení, že „etwas principiell neues ist fůr die Vererbungslehre 
kaum hier zu erwarten" (Johannsen 1 ) pag. 655) je jistě poněkud ukva¬ 
pené a referent připojuje se ke kritice Fittingově (Die Naturwissen- 
schaften 1914, pg. 190), dle níž pojmy „fenotypus" a „genotypus" nejsou 
od sebe tak ostře odděleny, jak Johannsen myslí — třebaže nebyl na¬ 
prosto nadšen dosavadními výsledky tohoto směru mikrobiologie. Zdá 
se mu však, že z těchto elementů počíná se ponenáhlu skládati princip, 
o němž není vyloučeno, že zaujme jednou rovnocenné místo s principem 
mendelisticko-kombinačním v theoriích vykládajících vznik druhů or¬ 
ganických a že jest potřebí rozšířiti pokusy podobné i na vyšší rostliny, 
methodami čistých kultur pěstěné. 
*) Johannsen W., Elemente der exakten Erblichkeitslehre. II. Aufl. 1913. 
XLVI. 
