9 
z jednoho listu se skládající): pak se zdá výklad, jejž o kladodiu listnatců 
podali Koch, Duval-Jouve a Van Tieghem, velice pravdě podobným. Přece 
však naskytují se některé velmi vážné námitky. 
Za méně závažnou pokládám tu okolnost, která zarážeti musí morfology 
ze škol německých a vůbec vývinozpytce (na př. též Askenasy’1io zarážela), 
že prýt dle svrchu vyloženého výkladu má míti vegetační bod úplně potlačený 
a list svůj tedy k rudimentární ose vskutku konečný. Morfologové němečtí 
totiž definují list jakožto postranní výrostek z osy, jejíž vrchol dle toho ne¬ 
může vyrůsti nikdy sám v list, nýbrž povždy zůstává vegetačním bodem osy a má 
tudíž povahu osní. Sachs ve své na slovo vzaté učebnici (Lehrbuch der Bo¬ 
tanik) tuto definici vyslovil a vyložil zcela positivně. Co jest list a co osa, 
možná dle této definice zcela přesně ustanoviti pouze vývinozpytem. Listovitá 
část kladodia v rodu Ruscus však jest od počátku konečná k osnímu hrboulku 
úžlabnímu, musila by ale aspoň v prvopočátku vynikati na něm pobočně 
aby mohla za list býti uznána, třeba by se později postavila k ose termi- 
nálně a zatlačila stranou původní, třeba jen nepatrný, vrcholek osní, kterýž by 
pak i záhy zcela zakrněti a neznatelným se státi mohl. Poněvadž ale ve vý¬ 
voji kladodia listnatce nic takového se nepozoruje, jelikož listovitá část jeho 
od počátku jest konečná, nemůže — dle argumentace německých morfologů — 
býti listem, nýbrž jest jen listovitě rozšířenou a silně sploštělou osou samou, 
tedy pravým kladodiem. 
Morfologové francouzští mají vlastně tutéž čistě topografickou anebo, 
abych tak řekl, geometrickou představu o tom, co jest osa a co list, ano 
u nich stalo se obyčejem, rozeznávati stonek a listy jakožto část osní {partie 
axile') a části přívěskové (parti es appendiculaires) a mluviti o tom, že jest 
stonek povahy osní a listy že jsou povahy přívěskové (de nátuře axile et de 
nátuře appendiculairej. Tím, že novější škola francouzská přijala anatomickou 
strukturu za nejhlavnější kriterium morfologické, nastal u stoupenců této školy 
zvláštní zmatek pojmů a podivuhodná nedůslednost, zaviněné častým kon¬ 
fliktem principu čistě geometrického a principu anatomického. Kladodium 
rodu Ruscus na př. dle theorie appendikulární nemůže býti listem, podle 
theorie anatomické nemůže býti pouhým stonkem. Jest to nejasný pojem, 
dí-li Van Tieghem, že osa sterilního kladodia listnatce pod konečným listem 
abortuje, když přece nic tam není, co by abortovati mohlo. Míní-li se však 
abortování ve smyslu fylogenetickém, pak se připouští, že může list také od 
počátku vývoje terminální postavení k ose zaujímati, čímž padá bezvýjimečná 
platnost theorie appendikulární a vývinozpytné. Padne-li však theorie appen¬ 
dikulární, odstraní se tím základní kámen celé posavadní morfologie geome¬ 
trické, která se nevyhnutelně musí sřítit. Tu pak jest třeba základů nových, 
kterýrni by se vysvětlila možnost terminálního postavení listů. 
O skutečnosti terminálních listů — nehledě ani ke kladodiu listnatce — 
nelze nikterak pochybovati; jestiť na př. děloha monokotylních rostlin vskutku 
konečná k ose embryonální, jsou i mnohé tyčinky a plodolisty terminální 
k ose květní. Možnost tohoto terminálního postavení listů vysvětliti dovede 
XXVII. 
