14 
blízko pod samým konečným hroznem. (Viz vyobrazení Velenovského 
1. c. tab. obr. 5.) Dle postavení v paždí šupin na téže ose zdají se být phyllo- 
kladie a jednotlivé květné prýty homologickými, a byly by jimi, kdyby náhled 
Koch-ův a následovníků byl správným; uvidíme však později, že homologie 
ta jest zdánlivá a že kladodium není snad přeměnou květního prýtu. 
Kladodie, které by byly skutečně konečné ku hlavnímu stonku a ku 
hlavním větvím, se při tomto druhu nenalézají, aspoň jsem jich na svém ma¬ 
teriálu (z musejního herbáře) nikde nenašel. Osa stonku a neplodných hlavních 
větví nad nejhořejším úžlabním kladodiem vzrůst svůj úplně zastavuje (abor- 
tuje); nejhořejší kladodium postranní ovšem se obyčejně dle zákona fyto- 
statického postaví do prodlouženého směru mateřské osy (hlavní větve neb 
stonku), nabude tedy postavení pseudoterminálního, avšak pod tímto pseu- 
doterminálním kladodiem shledáme vždy podpůrnou šupinku a na protější 
straně často více méně zřetelný rudiment osy mateřské. 
Hlavní větve (a šupiny jich podpůrné) jsou na stonku víceřadě spirálně uspo¬ 
řádány; několikrát mohl jsem ustanoviti jejich postavení dle %. Kladodie na 
konci stonku a na hlavních větvích však stojí pravidelně dvouřadé; první dva 
šupinovité listy na hlavních větvích, tak jako všecky následující, stojí trans- 
versálně k podpůrnému listu hlavní větve. Jest tedy rozdíl v postavení prvo- 
listů (praefolia) na větvích a na květních osách, kdež, jak řečeno, jediný prvo- 
list má postavení dorsální (adossované) v mediáně mateřského listu. Velenovský 
si tohoto rozdílu již povšimnul, shledává jej podivným a praví, že těžko jest 
se nějakého výkladu k této morfologické nesrovnalosti domysliti. Příčina toho 
vysvitne z následujícího srovnávacího studia rodů ostatních, zejména Semele. 
Na osách, kteréž a pokud jsou dvouřadé listnaté, již již se prozrazuje 
tendence k sploštění, ježto se tyto již místy úzce dvouříznými stávají tím, že 
od medián dvouřadých listů po jednom úzkém, ostrém okřídlí po ose větve 
dolů sbíhá. 
Stonek, pokud jest spirálně olistěn, jest oblý, jemnými čárkoviťými žebry 
od mediány a od krajů listů sbíhajícími jen velmi slabě hranatý a rýhovaný. 
Kladodie jsou tuto, jak v ostatních rodech, na dolejšku řapíkovitě súženy. 
Rapíkovitá tato část, ztlustlá ale smáčknutá, byla by v úžlabí svého podpůr¬ 
ného listu rovnovážně postavena, a čepel kladodia by tudíž také více méně 
rovnovážně a parallelně s podpůrným listem stála, kdyby zpodek onen nebyl 
skroucen asi o 90°, následkem čehož kladodie do kolmé polohy přecházejí a 
jeden ostrý kraj k mateřské své ose obracejí. Tam, kde se řapíkovitá zpodina 
v čepel kladodia rozšiřuje, pozoruje se mozolovitý příčný kloub na obou 
stranách kladodia, jenž snad onomu skroucení napomáhá. (Obr. 1.) 
Nervatura phyllokladia skládá se z četných souběžných podélných hlavních 
nervů, které již od stopkovitého zpodu se rozcházejí a doleji ještě slabší nervy 
podélné mezi nervy hlavními vysýlají. Střední nerv od ostatních hlavních, více 
obloukovitých nervů silností se nijak neliší. Jak ze studií Van TiEGHEM-ových 
známo, a o čemž snadno na průřeze lze se přesvědčiti, jsou nervy ty tvořeny 
jednotlivými svazky cévními, jejichž phloém dle citovaného autora obrácen 
jest lc hoření, zadní ploše kladodia, a jejichž xylém hledí k jeho straně do- 
XXVII. 
