23 
Cryptojnerie), kde stopy jsou vypouklé a rýhami ostře od sebe oddělené. 
Stopa jest jen povrchní částí článku osního, jenž leží uvnitř stonku; články 
osní pak jsou okolo mathematické osy stonkové uspořádány, jsou však ve 
stonku v jednu massu slity, takže hranice jich pouze theoretické a ideální 
možná naznačiti. Jestliže jsou listy dvouřadé a půl periferie obepínají, tedy 
každý článek na průřezu obnáší půl kruhové plochy (obr. 46., kde červená 
čára dělí oba články osní, k nimž náležejí oba listy, v průřezu kreslené); 
jsou-li listy dle 1 j 3 , jsou články osní tři klínovité výřezky kruhového průřezu 
(obr. 47.), stojí-li dle 2 / 5> objímajíce pětinu periferie, jest na průřezu 5 klíno- 
vitých výřezků článkových (obr 48) atd. 
Pohleďme nyní ještě na podélný řez stonkem, na př. při dvouřadém 
uspořádání listů a článků osních. V obr. 39. jsou ideální hranice dvouřadých 
článků opět červenými čárami značeny; na vrcholku stonku ve vegetačním bodu 
jsou články ještě krátké a doposud bezlisté, jsou uspořádány jako segmenty 
z terminální buňky u vyšších tajnosnoubců; nejhořejší, nejmladší článek má 
podobu vrcholové buňky; jest to roditelný, věčně mladý článek, z něhož nové 
dvouřadé články se rodí, jako z terminální buňky nové segmenty. Přestane-li 
však rodit nové články a vyroste-li sám v list, což pořídku, hlavně jen 
ve květu se stává, bude list tento (tyčinka, plodolist) listem terminálním, 
čímž možnost terminálních listů prokázána. Úžlabní prýt na obr. 39. vzniká 
z téhož článku, z něhož podpůrný list jeho vzniká. Tmavé čáry v článcích 
jsou svazky cévní, které na uzlinách vybočují do listů, a tam také se připo¬ 
jují svazky do úžlabních os vstupující. Mimochodem řečeno, vysvítá z uspo¬ 
řádání článků prýtových okolo společné střední osy mathematické, proč svazky 
cévní ve stonku, jenž jest sympodium článků prýtových (phyllopodium nazývá 
je Delpino), koncentricky jsou uspořádány, s xylémem dovnitř, v listech však 
zpravidla v ploše, xylémem k hoření, lícní straně listu, která též hledí k ose 
celého prýtu. Co anatomicko-morfologická škola francouzská jen empiricky, 
beze všeho odůvodnění učí, toho důvod podati může toliko theorie článků 
prýtových čili anafytosní. 
Článek osní, jak já jej pojímám a definuji, jest tedy vždycky přirozená, 
jednotná, často aspoň zevnitř, ve stopě listové, určitě ohraničená část stonku, 
která s listem na hořením jeho konci stojícím činí organický celek a morfo- 
logickou jednotu {anaphyton, phytom GAumcHAUD-a, DANGEARD-a). Sympodiální 
spolek těchto primárních jednot tvoří jednotu vyšší, složitější, totiž prýt. Na¬ 
proti tomu článek osní, jak jej pojímá většina, zvláště německých morfologů, 
jenom tehdy jest takovouto přirozenou jednotou, když list objímá celou pe¬ 
riferii stonku; ve všech jiných případech, když inserce listu toliko část peri¬ 
ferie obnáší, jest článek, definovaný jako kus stonku mezi dvěma po sobě 
jdoucími listy, na př. mezi listem 1. a 2. v obr. 38., právě jen libovolný, orga¬ 
nicky nijak nevyznačený kus stonku, jenž má více stop, ale ani jednu celou, 
tedy z více necelých článků pravých se skládá. Toto liché pojímání článku 
osního u nejmnožších morfologů (německých i francouzských) zaviněno jest 
chybnou představou, že jest stonek jednotný celek (jedna osa) a listy samo¬ 
statné postranní výhonky na něm, ohledně osy její přívěsky (appendices), že 
XXVII. 
