17 
jenž by byl tak velice citliv na elektrické změny, dějící se značnou rychlostí, 
při minimálně intensitě, jako živočišný nerv. 
K elektrickému dráždění nervu užívá se však dosud du Bois-Reymondova 
indukčního přístroje, hnaného jedním, mnohdy i více velkými galvanickými 
články. To jest skutečně velmi hrubá střelba do tak citlivého ústroje. Jedno¬ 
směrné indukční rány daleko přebytečné intensity působí polarisaci nervu, 
docela i elektrolysu, jež právě jsou funkcí intensity. Nerv se tímto způsobem 
skutečně umučí; to pravá »elektrokuce«, poprava elektřinou. 
Pro odstranění polarisace nervu navrhl ďArsonval 8 ) upotřebení dvou 
indukčních ran opačného směru, rychle za sebou jdoucích, jaké se vzbudí na 
příklad výbojem kondensátora primárnou cívkou indukčního přístroje; udává, 
že skutečně při tomto způsobu dráždění polarisace nervu nenastává, tak že se 
jeho zemdlení a odumírání nezpůsobí 
Při methodě magneto-indukčního proudu, s upotřebením Atwoodova pado- 
stroje, kterou jsem v těchto pokusech zavedl, jest intensita proudu velice 
malá; odpovídá as intensitě nervového proudu demarkačního. Mění se pouze 
rychlost změny potenciálové, dle rychlosti pádu magnetu, při čemž množství 
elektřiny, čili intensita indukovaného proudu zůstává stálou. Upotřebuje se 
konečně dvou rychle za sebou jdoucích proudů opačného směru a zcela stejné 
intensity, jak je průběh obou pólů magnetu cívkou indukuje, tedy proudu 
alternujícího, čímž se v souhlase s ďArsonvalem polarisace nervu vyvaro- 
vati lze. 
Proto míním, zachoval se nerv uvedených pokusech tak neočekávaně 
dlouho při nezměněné statečnosti, že nebyl umělým elektrickým podnětem 
umořen, jako se dosud obyčejně dálo. Proto jsou též výsledky zde doložených 
pokusů, jak ještě podrobněji uvidíme, naprosto a bezvýjimečně shodné. 
Než uvedený pokus jest též ve své podstatné části prvním svého druhu: 
ukazuje, že přechod živočišného nervu (žabího) od normalné nízké teploty 
k teploté vyšší působí snížení čivosti nervu, má vliv zabraňující, a ze opačný 
přechod z vysoké teploty k normalné .nízké zpčt čivost nervu opět uvolňuje. To 
jest opak toho, co se dosavade uznává, že čivost nervu roste s teplotou. 
Z té příčiny bylo třeba opakovati pokus ten co nejčastěji na různých 
praeparatech a při různých normalných teplotách. 
Přikládám řadu takových pokusů, jichž výsledek jest zcela shodný. Po¬ 
minu podrobného slovného rozboru těchto pokusů, ježto lze je stopovati na 
nich samých, any jsou příslušné změny teploty u jednotlivých skupin zaneseny. 
Uvádím pouze co zcela nekomplikované pokusy Tab. II. 2, 3, 4 3 , 5, 6, 
zvláště 7, 8, 9, 10 4 . Tab. III. pokus 4 atd. Na základě těchto pokusů jeví 
se věc zcela určitě a nepochybně: Přechod z normalného studená do tepla 
obmezuje čivost nervu tím více, čím změna teploty větší. Ve všech těchto 
pokusech není po nějakém zvýšení čivosti nervu vlivem oteplení žádné stopy. 
Přechod z umélého tepla k normalnému studenu uvolňunje čivost hned na 
prvotnou mírii. 
8 ) Archives de Physiologie 1891, 585. 
Rozpravy. Ročn. II. Tř. II. Č. 30. 
XXX. 
2 
