22 
Zmínil jsem se v proslovu svého prvního pojednání, že první pokus vy- 
zkoumati zákonitost vztahu mezi velikostí podnětu a velikostí vybavené čin¬ 
nosti učinil E. H. Weber při smysle hmatu. Tu jedná se o stanovení poměru 
závislosti mezi podnětem, totiž tlakem, a pocitem tlaku. Není pochybnosti, že 
mezi intensitou pocitu a vnějším podnětem jest jakýs kvantitativný vztah; 
neboť skutečně dle pocitů posuzujeme správně intensitu podnětů. Musí tedy 
býti v pocitech jakýs výraz kvantity, jakás míra podnětu. Avšak tato míra 
uniká našemu poznání; pocit jest psychický děj, podnět fysický; jaká jest 
míra mezi veličinami tak různorodými? Ani u vlastním vědomí nemůžeme 
intensitu pocitu měřiti, ba ani popsati, nerci-li vyjádřiti. Jest však možno 
intensitu dvou za sebou jdoucích pocitů srovnávati. I použil Weber za míru 
pocitu právě rozeznatelný rozdíl intensity dvou za sebou jdoucích pocitů. 
Problém, jejž si položil, zněl pak: jaký musí býti rozdíl v závažích na kůži 
tlačících, aby povstal právě rozeznatelný rozdíl v pocitu tlaku, a jak roste ten 
rozdíl v závažích s jejich základnou vahou. 
Výsledek pokusů Weberových byl, že čím větší váha závaží, tím více musí 
se zmenšiti neb zvětšiti, aby povstal právě rozeznatelný rozdíl v pocitu tlaku. 
Rozdíl dvou podnětů, působících právě rozeznatelný rozdíl v intensitě pocitu, 
roste poměrně s velikostí podnětu. Aneb konečně, v jiné formulaci vysloveno: 
aby povstal právě znatelný přírostek pocitu, musí podnět vzrůsti o stálý 
zlomek své veličiny. 
Pro hmat jest tento zlomek Y 30 5 P ro zra ^ dle Helmholtze Y 100 • Též při 
sluchu konány takové pokusy. 
Tento výsledek pokusů Weberových jest zajisté v souhlasu s obecnou 
zkušeností, avšak jen v celkovém smyslu. Vlastní podrobnost pokusů těch, 
že rozdíl dvou podnětů musí růsti proportionalně s podnětem, má-li povstati 
právě znatelný rozdíl pocitu, nebo jinými slovy, že vzrůst podnětu potřebného 
ke vzbuzení rozeznatelného rozdílu pocitu jest stálý zlomek jeho prvotné veli¬ 
činy, tato podrobnost, vyjadřující vlastně zákonitost a stálost vztahu mezi 
podnětem a pocitem, jest, jak uvidíme, sporná, ba pochybná. 
Další rozvedení tohoto Weberova zákona stalo se Fechnerem , čímž relace 
mezi podnětem a pocitem nabyla výrazu mathematického. Jde tu patrně 
o relaci dvou různorodých veličin: pocitu, veličiny psychické, a podnětu, veli¬ 
činy fysické. Proto slově zákon relaci tu stanovící »psycho-fysickým«. 
Jest nám zmíní ti se blíže o Fechnerově »psychofysickém zákoně«, ježto 
se stal pokus upotřebiti zákona toho v problému, jejž máme sami před sebou, 
totiž stanovení relace mezi podnětem a činností ústroje nervosvalového. 
Fechner učinil především psychologickou supposici, že právě rozeznatelný 
rozdíl v intensitě pocitu jest stálá psychická veličina, ať jest prvotná intensita 
pocitu jakákoliv. Pokládá právě rozeznatelné rozdíly v pocitech za elementy, 
takřka jednotky pocitové. 
I nabývá touto supposici zákon Weberův tohoto znění: poměrně stejným 
přírostkům podnětu odpovídá absolutně stejný přírostek pocitu. Weber stanovil 
na př., že závaií 29 lotů musí vzrůsti na 30 lotů, má-li nastati znatelný rozdíl 
v pocitu tlaku, jejž závaží ta na kůži působí; právě tak musí vzrůsti 29 uncí 
XXX. 
