25 
Při činnosti svalové, vzbuzené umělým podnětem, jedná se však o poměr 
dvou čistě hmotných dějů, s vyloučením všeho psychického. Vnější fysický 
podnět vybaví ve svalu fysickou energii, projevující se prací a teplem. 
Tento případ jest právě proto vhodný k výzkumu poměru mezi podnětem 
a vybavenou ústrojnou činností, poněvadž jest v něm všechen metafysický čili 
psychický činitel vyloučen. Ale Fechner právě pro tento případ, pro fysický 
podnět a jím vzbuzený fysický děj v ústroji, uznává poměr pouhé proportio- 
nalnosti. Jest tedy Fechnerův »psychofysický zákon« pro stanovení poměru 
mezi fysickým podnětem a jím vzbuzenou fysickou činností ústrojnou, jak se 
ve svalu jeví, dle své podstaty neupotřebitelný. Mohl by se upotřebiti pouze 
pro stanovení vědomé innervace činnosti svalové, stanovení poměru mezi psy¬ 
chickým podnětem vůle a vzbuzenou činností svalovou. 
Experimentalný podklad Fechnerova zákona, zákon Weberův, spočívá na 
měření pocitu právě rozeznatelným rozdílem pocitu, míra to velmi proměnlivá 
a nespolehlivá. Jaká by však měla být míra k odměřování podnětu vůle? 
Experimentalný podklad Fechnerova zákona, spočívající na činitelích 
psychických, objektivně míře nepřístupných, nemůže sloužiti za podklad sta¬ 
novení poměru mezi podnětem a ústrojnou činností, jak jej fysiologie vyžaduje, 
totiž na základě objektivně míry. 
Fechnerův psychofysický zákon jest konečně neupotřebitelný i proto, po¬ 
něvadž, jak se ukazuje, jest v základě libovolný a nesprávný. 
Předně jest sporná a docela pravdě nepodobná Fechnerova psychologická 
supposice, že právě rozeznatelné rozdíly pocitů jsou stejné psychické veličiny, 
při jakékoliv velikosti pocitů. Pro supposici tu uvádějí se velmi mdlé důvody. 
Fechner sám pokládá ji prostě za bezprostředný vněm. Exner odůvodňuje ji 
tím, že měrou pocitu jest rozeznatelnost; proto jsou pocity právě rozeznatelné 
stejné veličiny. Wnndt míní, že právě rozeznatelné přírostky pocitů jsou stejné; 
neboť kdyby některý byl větší neb menší, nebyl by právě rozeznatelný. 
Tyto důvody pro Fechnerovu supposici jsou patrně sofistické tautologie. 
Hering uvedl proti supposici Fechnerově velmi závažné důvody, usvědčuje ji 
téměř z absurdnosti; i činí pravdě podobným, že právě rozeznatelný rozdíl 
pocitu jest tím větší veličina, čím větší prvotný pocit. Dle toho rostly by roz¬ 
díly v pocitech proportionalně s podněty, a nikoli logarithmicky. 
Za druhé však, a to mnohem závažnější, jest experimentalný podklad zá¬ 
kona Fechnerova , totiž zákon Weberův , jak se ukazuje, nesprávný. Pokusy 
Weberovy byly častěji opakovány, avšak s nesouhlasným výsledkem. Dle 
Dohrna platí Weberův zákon při hmatu pouze pro tlaky střední, tu roste 
podnět o stálý zlomek 1 / 30 , má-li buditi právě rozeznatelný rozdíl pocitu; 
pro malé tlaky však musí podnět vzrůsti mnohem více, o í / 5 . Dle Biedermanna 
a Lovit a jest při malých tlacích vzrůst podnětu větší, při středních klesá, při 
velkých opět roste, aby vzbudil právě rozeznatelné rozdíly pocitu. Zkrátka, 
platnost Weberova zákona, že rozdíl v podnětu, nutný ke vzbuzení právě roze¬ 
znatelného rozdílu pocitu, roste proportionalně s podnětem, jest pochybná. 
Nutný rozdíl roste zajisté s podnětem: čím větší závaží, tím více musí vzrůsti, 
XXX. 
