34 
těch a nastávalo oteplením zvýšení čivosti nervu. Po těchto pokusech jevil nerv 
zvláštní křivku, vyznačující poměr činnosti k podnětu, doloženou právě v po¬ 
kusu ( J tab. IV. V oddílu 4 viděti, jak činnost stoupá s podnětem do jistého 
vrcholu; tu však při stále pravidelně stoupajícím podnětu klesá činnost , pak 
zase stoupá. 
Úplněji jest pokus proveden v oddílu 5. Tu viděti, jak s podnětem stále 
pravidelně dle svrchu uvedené rovnice rostoucím roste činnost do jistého 
vrcholu; tu však klesne, při stále pravidelně rostoucím podnětu, a pak roste 
znova pozvolněji až k maximum. Není v tom omylu, neboť při opačném po¬ 
stupu vytvoří se táž křivka zcela shodně. Táž kuriosní křivka zůstává, po řadě 
jiných pokusů na témž praeparatu, i v oddílu 7. Cos podobného ukazuje se 
na pokusu 10 tab. IV., provedeném na jiném praeparatu za zcela jiných 
okolností. 
Zde jest případ, že při rostoucím podnětu v pessimum činnost nejen ne¬ 
roste, nýbrž docela klesá; vytvořuje se takřka poměr negativný mezi činností 
a podnětem, krátkým názvem negativné pessimum. Zjev ten připomíná nápadně 
Fickovu » mezeru «. 
Než přikročím k úvaze o výsledku těchto pokusů, mám za vhodné při- 
pomenouti, že podnět jest při methodě tuto užité dvojitý; jsou dvě fase 
magneto-indukčního proudu, první indukovaná severním, druhá jižním polem 
magnetu; každá působí podráždění vlastní. Tyto dva podněty jdou za sebou 
rychlostí určenou délkou magnetu a rychlostí jeho pádu. Při stálé délce 
magnetu 40 mm a pro rychlosti pádu mezi 50—200 cm l S ec, jichž tuto upotřebeno, 
jdou oba podněty za sebou v době od 0'08 sec. do 002 sec.; doba ta jest 
delší než doba latentního podráždění, může tedy nastati superposice dle pra¬ 
vidla Helmholtzova. Jest tedy otázka, není-li celý jev úkazem prosté super¬ 
posice. 
Tato otázka byla totiž Lamanskym před lety přednesena Fickovi\ zjev 
tuto pozorovaný upomíná pak ve všem na supramaximalná podráždění Fickova , 
o nichž byla svrchu řeč. Třeba tedy uvedenou námitku o superposici i tu 
v úvahu vžiti. 
Rheotom magneto-indukčního přístroje, jenž sloužil v těchto pokusech, 
připouští, jak v prvním pojednání vyloženo, rozřezati celou vlnu elektrickou, 
pádem magnetu indukovanou, v libovolné části, a nechati kteroukoli z nich 
na nerv působiti. Tak lze zcela přesně první fasi té vlny, indukovanou severním 
polem, odděliti od fase druhé. Možno tedy docíliti zcela jednoduchého po¬ 
dráždění nervu, kde nemůže býti řeči o superposici. To provedeno v pokusu 11 
tab. IV. 
V oddílu 6 tohoto pokusu jest upotřebením rheotomu pouze první fase 
magneto-indukčního proudu v působení na nerv přivedena, podráždění jest 
jednoduché. Pessimum vytvořuje se právě tak, celá křivka poměru podnětu 
k činnosti jeví zcela stejný tvar jako v oddílu 7 téhož pokusu, kde působily 
fase obě. 
XXX. 
