35 
O formě křivky vyznačující poměr mezi podnětem a činností nerozhoduje 
tedy, je-li podnět jednoduchý nebo zdvojený. V té příčině již Fick 17 ) zcela 
dobře Lamanskymu odpověděl. Fick nalezl, jak jsme uvedli, že výška vrhu 
neroste stále s podnětem, nýbrž roste ve dvou stupních. Tu nerozhoduje, praví 
Fick , je-li podnět jednoduchý neb zdvojený či docela ztrojený. Jak by mohl 
superponovaný podnět působiti stupňovitý vzrůst činnosti, když by toho již 
jednoduchý nečinil? Naopak, spíše jest podobno, že superposice podnětů by 
mohla stupňovitý vzrůst činnosti zakryti. 
Výsledek pokusů Fickových o poměru výšky vrhu ku podnětu byl, jak 
svrchu uvedeno, že čára představující poměr výšky vrhu ku podnětu, dostou¬ 
pivši proportionalně s podnětem jisté výše, lomí se a stává se rovnoběžnou 
s úsečkou; při ještě dalším vzrostu podnětu zvedá se však čára ta znova 
vzhůru, a dostoupíc druhého maxima, stává se definitivně rovnoběžnou s úsečkou. 
Část čáry té, rovnoběžná s úsečkou mezi inframaximalným a supramaxi- 
malným svým vzestupem, jest patrně naše pessimum mezi oběma optimy. 
Zjev jest patrně jednostejný, což vyniká zvláště při srovnání Fickových dokladů 
ve svrchu uvedeném pojednání s pokusy tuto doloženými. 
Nyní jest otázka, zdali zjev ten dlužno vykládati tak, jak učinil Fick . 
On pokládá naše pessimum za způsobené elektrotonickým vlivem intensity 
proudu, která právě v jeho pokusech stále stoupala, sloužíc odměřování pod¬ 
nětu. Anelektrotonus, stále s intensitou za podnět užitého proudu rostoucí, 
obmezuje při jisté intensitě působivost podnětu; odtud obmezení vzrostu čin¬ 
nosti při stále rostoucím (intensitou proudu) podnětu. 
Druhé optimum, čili Fickovy supramaximalné vrhy povstávají dle Ficka 
tím, že při dalším vzrostu intensity proudu nabývá převahy dráždící vliv mizení 
anelektronu nad vlivem čivost obmezujícím, tak že nastávají podněty dva, 
podráždění a činnost se superponují. 
Dle toho tedy pokládá Fick stupňovitý vzrůst činnosti při stejnoměrném 
vzrostu podnětu za druhotný vliv rostoucí intensity proudu, působící anelektro¬ 
tonus, tedy jaksi za artefakt, který se druhotně mezi podnět a činnost vkládá 
a jejich dle Ficka proportionalný čili přímkový poměr ruší. 
Jest na jevě, že tento výklad jest neupotřebitelný v pokusech tuto dolo¬ 
žených. Neboť v těchto pokusech nebyl podnět odměřován dle intensity proudu; 
naopak, intensita proudu zůstává nezměnitelně stejná, blízka intensitě právě 
nutné, co nej menší. O elektrotonickém vlivu nemůže býti řeči v tom smyslu, 
jak Fick mu rozumí. Mimo to jest v těchto pokusech působící magneto 
indukční proud alternativný, složený ze dvou fasí opačného směru; i to vy¬ 
lučuje jakoukoliv elektrotonickou polarisaci nervu. 
Dle těchto pokusů není pozorovaný stupňovitý vzrůst činnosti se stejno¬ 
měrně rostoucím podnětem žádný druhotný artefakt, nýbrž skutečný zákonitý 
poměr mezi činností a podnětem, kterýž poměr dle toho není proportialný, 
přímkový, nýbrž jest vyjádřen čarou lomenou. 
* 7 ) Fick, Gratulationsschrift an E. H. Weber, p. 6. 
XXX. 
3* 
