9 
madě ležící. (Obr. 3.) Počet jejich v praeparatě kolísá, nikdy však není značný, 
zajisté vždy menší nežli na příklad v normální krvi žabí, jak již Ehrlich ') 
udává. Jádra u většiny eosinofilných buněk jsou polymorfní, po nich nej¬ 
častěji se vyskytují buňky vícejadré. Nejřídčeji lze najiti jednojadré eosino- 
filné elementy. Buňky s jádry polymorfními bývají větší, avšak ne vždycky. 
Pravidelně ale vyznačují se hojností granulí. Mezi polynuklearní buňky náležejí 
největší vyskytující se formy; avšak tyto velké formy zřídka jest viděti. Roz¬ 
měry eosinofilných buněk kolísají v praeparatech sušených od 2 délky, 2 
šířky až do 9 i* délky, 6 [i šířky. Granula jsou pravidelně kulovitá, zřídka 
mají formu cylindrickou. Tento poslední tvar většinou bývá porůznu mezi 
sfaerická granula vtroušen. Velikost granulí obyčejně jest v přímém poměru 
s velikostí celé buňky. To ale neplatí o množství granulí. Jakkoliv lze vše¬ 
obecně říci, že nejmenší buňky mají také nejméně granulí, tedy přece někdy 
setkáváme se s velkými buňkami, které obsahují velmi málo granulí. Tak 
viděl jsem na př. mononuklearní «-leukocyt 3 fi dlouhý, 2 ^ široký, jenž měl 
8 granulí a naproti tomu jiný, 6 dlouhý, 4 ^ široký, jenž obsahoval dvě 
velká jádra a toliko 20 granulí. Největší množství eosinofilných buněk pro¬ 
střední velikosti má granula tak hustě vedle sebe uložená, že čítání jejich 
spojeno jest se značnými obtížemi. Tělo eosinophilných buněk není nikdy 
ostře konturováno, nýbrž zdá se býti ohraničeno granuly. Celá buňka má 
tvar buď kulovitý, ovální, anebo, což zejména o velkých buňkách platí, na 
způsob buněk amoeboídních nepravidelně ohraničený. V mitolickém dělení 
jsem buňky eosinofilné neviděl nikdy. Jádra větších, obyčejně polynuklear- 
ních buněk barví se světle modře, průměrně do tyrkízova, a mají měchýřko- 
vité vzezření; menší formy buněčné mají jádro temněji sbarveno, a v něm 
častěji nástin síťovité struktury. Čím temněji sbarveno jest jádro, tím temnější 
jest také fialový nádech granulí; jsou-li jádra zcela světle sbarvena, mají gra¬ 
nula barvu purpurovou. Všechny tyto odstíny daly se často v jednom prae¬ 
paratě pozorovati. 
Kostní dřeň femuru normálního králíka. 
Dle výzkumů Ehrlichových obsahuje kostní dřeň králičí překvapující množství 
eosinofilných buněk nejrůznější velikosti; granula jejich jsou dle téhož badatele 
malá, stejně veliká, intensivně se barvící, jejich jádra buď velká, měchýřkovitá, buď 
malá a různého tvaru, buňky samy buď mono- anebo polynuklearní. Dle mých 
zkušeností nachází se vskutku v kostní dřeni femuru, jíž jsem k ohledání svému 
použil, neobyčejně velké množství eosinofilných buněk, jež obyčejně ve velkých 
houfech pohromadě leží. Buňky tyto rozlisují se vsak , jak jiz první pohled učí, 
zcela praegnantnč od eosinojílných leukocytú cirkulující venosní krve. Jsou totiž 
daleko větší než tyto. Shledal jsem buňky od 7 ^ délky, 5 n šířky až do 
24 [i délky, 10 |U šířky. Mononuklearní buňky (typické eosinofilné buňky 
*) Ehrlich, Ueber d. specií. Granul, d. Blutes. Farbenanalyt. Unters. etc. I. str. 14. 
XXXI. 
