10 
V jednom případě, kde na okraji víčka bylo hluboko spáleno a kde 
nalézal se dosud z neznámé příčiny vřídek, bylo viděti hustou malobuněčnou 
infiltraci na okraji víčka sahající na některém řezu i mezi přední aciny a sval¬ 
stvo; v pozdějších stadiích nenalezl jsem nikdy ani stopy po granulační tkáni 
v okolí žlázy kysticky změněné ani ve žláze samé, pokud byly aciny zachovány. 
Ve starších případech, trvajících aspoň 4—6 týdnů, nalezeny byly na 
neb při okrajích víček jizvy, jak viděti jest na obr. 3. (uprostřed); jest to řez 
kolmo na vývody Meibomských žláz (ze sérií) zcela na okraji víčka vedený; 
největší ektasie týče se vývodů těch žláz, které leží v okrsku jizvy. Vývody při 
ústí byly zpravidla zúženy, někdy klikaté, vrstvy stěn jejich byly zcela nor¬ 
mální až na mohutnou vrstvu rohoviny, která v ústí i začátku kanálu vývody 
v silných vrstvách ucpávala, což zvláště jen na sériových řezech dokázati lze; 
viz obr. 1. a 4. Tyto rohovinné hmoty ovšem se nebarví, jevíce se pod mikro¬ 
skopem jako nepravidelné, vlnité proužky, místy dost řídce ležící, tak že se 
zdá, jako by otvor nebyl zcela kompaktní hmotou uzavřen; tomu nasvědčuje 
také klinické ono pozorování, že při ektasiích vývodu žláz Meibomských přece 
sekret na tlak vystupuje; někdy při vyšetřování zvířat rovněž lze náhodou nalézti 
kapičky sekretu lpící nad operovanými vývody ektatických žlázek, které samy 
vystouply, bez tlaku. Hlavní rozšířenina počíná, jak bylo lze očekávati i v těchto 
starších případech výše v průběhu kanálu vývodního uprostřed neb nahoře, viz 
obr. 2. a 5.; velmi zhusta lze stopovati, kterak nejprv povstává na těchto místech 
rozšíření středního hlavního vývodu, pak rozšiřují se krátké postranní odboční 
kanály, tak že posléze nalézáme postranní menší okrouhlé ektasie, které široce 
ústí do hlavní střední vypukliny, a tam, kde přechází do hlavní, viděti jest často 
stěny obou ostře se sbíhati, tak že na řezu vynikají do dutiny jako hrot se stran 
ona místa, kde původně do středního hlavního vývodu ústily krátké postranní 
vývody, viz obraz 2. a 4. Buničky acinů chovají se zcela passivně, beze zvlášt¬ 
ních příznaků mizí; tam, kde rozšířeniny dotýkají se buniček acinů, jeví tyto 
zcela obyčejnou konfiguraci co do ohraničení, protoplasmatu i jádra; jako oby¬ 
čejně jsou centrální v acinu největší, nejméně zbarveny; jádro není více okrouhlé, 
zkrátka přechází již v maz. Zcela tak vyslovuje se Chiari o svých nálezech 
v kystách povstalých ze žlázek mazových. Str. 206.: 
»U počínajících kyst ve žlázách mazových nalézala se dilatace zřetelně 
omezena na vývod jich a aciny žlázy s četnými buňkami mazovými s nimi 
dosud souvisely. Při postupu dilatace zmizely lalůčky žlázové pozvolna úplně 
a existovala jen kysta, která ve vhodných praeparatech ještě jevila nahoře 
zbytek lalůčku žlázového co přívěsek.« 
I na experimentálních kystách lze stopovati mizení acinů při postupující 
ektasii, tak že lze nalézti jen zbytky tkáně žlázové na stěnách, což by za 
jistou dobu dosáhlo ještě většího stupně, až snad do úplného zmizení buniček 
sekrečních, tak že by pak nebylo stopy po původu kysty, jako v mnohých 
kystách vyšetřovaných Chiarim . 
Obsah těchto experimentálních ektasii a kyst byl většinou amorfní, ne¬ 
barvící se detritus, jen tu a tam zvláště v postranních chobotech bylo lze 
nalézti hustší, málo se barvící, rovněž beztvárnou hmotu. Myslím, že tyto tlustší 
XXXIII. 
