17 
se rovnající, kdežto dvojlist z obr. 21. ještě dva oddělené plody v úžlabí svém 
přechovával. 
Dvojlisty Lonicery jeví následující vztah ke vzniku přeslenů troj- a čtyr- 
čelných na místě dvoučetných. Prýt začíná obyčejně střídajícími se páry 
vstřícných listů normálních a jednoduchých, hořeji pak tvoří přesleny trojčetné, 
mezi těmito a oněmi na přechodu vyvinují se pak přesleny dvoučetné, v nichž 
jeden list jest dvojlistem, druhý obyčejným listem. Jestliže však výše na prýtu 
přesleny čtyrčetné vznikají, tedy v přeslenech přechodních, též dvoj četných, 
bývají oba listy dvojklané neboli dvojlisty. 
To jsou fakta, ze kterých náleží činiti správné závěrky. Hlavní otázka 
jest, jsou-li dvojlisty tak zvané (Klein je nazval Doppelblátter) skutečně dva 
vespolek srostlé listy anebo jsou-li jedním rozděleným listem. Delpino je po¬ 
važuje vesměs za listy rozeklané, původně jednoduché, jakož také v normálním 
přeslenu dvoučetném u Lonicery a jinde jednoduchý list jest původnějším. 
Rozdělením se zdvojí, povstanou listy dva, které v přeslenu trojčetném s pro¬ 
tějším listem původně vstřícným ve stejných vzdálenostech se rozpostaví. Del- 
pino tudíž nazývá dvojlisty všecky dedoublovanými čili zdvojenými listy, 
Klein naproti tomu vysvětluje dvojlisty jakožto dvojité, t. j. ze dvou složené 
neb srostlé listy z přeslenu vícečlenného, jejichž srůstem a splynutím ubývá 
listů v přeslenu, jenž se stává méněčlenným, na př. na místě trojčlenného dvoj¬ 
členným. Avšak od těchto pravých dvojlistů, srůstem povstalých, rozeznává 
Klein listy vlastně dvouklané neb dvoušpicé (zweispitzige Blátter), což jsou 
listy původně jednoduché, toliko na konci ve dva skoro stejné, vidličnatě roze- 
stálé laloky rozdělené. Tyto dva v jeho smyslu zcela různé způsoby on liší 
dle anatomického znaku, totiž dle počtu svazků cévních. Pokud má list na¬ 
hoře rozeklaný nejdoleji ve zpodině řapíka jen jeden svazek cévní, anebo, 
je-li řapík normálního listu vícesvazkový, právě tolik svazků jako list nor¬ 
mální, jest to list dvojklaný, vstupuje-li však do něho z osy dvakrát tolik 
svazků cévních jak do normálního listu, na př. tedy dva místo jednoho, jest 
to list ze dvou srostlý. 
Ani Delpin-ův ani Klein-ův názor a výklad, které si ponejvíce vzájemně 
odporují, nemůže uspokojiti. Delpin-ův výklad nevysvětluje, kterak rozdělením 
jednoho listu mohou povstati dva celé, samostatné listy, netoliko dvě ne¬ 
samostatné půle listové, a Klein-ův výklad zas nepodává vysvětlení, proč 
srostlé dva listy téhož přeslenu k sobě tak se sblížily, že mohly srůsti, ano 
sblížení to jde tak daleko, že oba nervy hlavní těsně vedle sebe běží, až 
i svazky cévní v jeden širší svazek splývají, při čemž oba srostlé listy v do- 
lení části jen jednou polovicí jsou vyvinuty, takže obě polovice v dolení části 
přece jenom jeden celý list dávají. Postavení těch srostlých listů jest sblížením 
tím změněno, kdežto jindy, což už Delpino uvádí jako protidůvod srůstu, 
postavení srůstajících údů zůstává nezměněno. Avšak Delpino zapomíná, že 
tentýž důvod i proti rozdělení listu svědčí, neboť také ty dva listy, dle jeho 
náhledu rozdělením povstalé, mění své postavení tím, že se při přechodu do 
přeslenu vícečlenného od sebe vzdalují. 
Rozpravy: Kočn. II. Tř. II. Cis. 87. 
XXXVII. 
2 
