28 
prýtovým, poněvadž listnatý prýt ze samých takovýchto článků se skládá. To, 
co se zove osou, stonkem neb větví, není dle toho jednoduchý útvar neb úd 
morfologický, jelikož složen jest, a to již původně, již v samém vrcholku vege¬ 
tačním aspoň potentialiter ze článků, které v dalším vývoji prýtu přítomnost 
svou jednak vyrůstáním v listy, jednak vytvořováním oddělených, ohraničených 
stop listových na povrchu osních článků projevují. Ovšem že stopy listové 
nejsou všude tak zřetelně jako na stoncích smrkových vyvinuty, jindy nejsou 
tak jednotlivě vyvýšeny a rýhami odděleny, někdy jen lištnami neb křídly 
listovité povahy (při listech sbíhavých), od krajů listových sbíhajícími označeny; 
přece však i tehdy, dle badání HoFMEiSTER-ových, zpodiny prvotních lirboulků 
listových spolu s osou dolů (méně vzhůru) se prodlužují, tvoříce pak 
povrchní korové vrstvy samého stonku; pročež poznatek, u smrku tak snadný 
a jasný, též pro jiné rostliny má platnost. Z toho ze všeho jde, že stonek 
jest toliko sounožím (sympodium) celé řady posloupně zplozených článků 
prýtových, které však se vyvinuje na způsob monopodia, totiž jedním směrem 
vzhůru jdoucím, tak jako sympodia některých vijanů Borragineí. 
O této theorii anafytosy, ku které prýt smrkový zvláště trefný doklad 
podává, jsem již promluvil v Rozpravách Akademie, pojednávaje o kladodiích 
Asparageí. 
Pod šupinolistým konečným pupenem smrkovým stojí nejhořejší jehlico- 
vité lupeny hustěji sniěstnány a kolkolem ve věnci seřaděny (obr. 30./.). Jejich 
řapíček rozšiřuje se na zpodu šupinovitě, na zevnější vypouklé, pýřité straně 
ukazuje tupý kýl a přisedá ztlustlou, dolů povytáhlou zpodinou na ose (obr. 34.), 
anižby mohlo dojiti k vytvoření skutečné, sestupující, tím méně nějaké hoření 
stopy, protože příslušný článek osní již příliš zkrácen jest. Jehlice těchto listů 
jest však pravidelně vyvinuta, nanejvýš trochu kratší, a odpadává od rozšíře¬ 
ného zpodu obvyklým způsobem. Mohli bychom je nazvat listy přechodními, 
poněvadž rozšířeností své zpodiny a silným zkrácením, ba téměř nevyvinutím 
se stopy dolení činí přechod k šupinovitým listům konečného pupenu, na 
nichž jehlice jest na pouhý malý hrot, jenž neopadává, zredukována a zpodina 
ještě tenčí, nižší inserční plochou s osou spojena jest (obr. 33.). 
Přeměněné listy hálky smrkové povstaly z prvopočátků normálních jehlic, 
neboť na pupenech po šupinách přezimovacích následují ihned lupeny s pro¬ 
dlouženými stopami (žádné přechodní listy). Listy hálky mají tudíž leccos 
společného s normálními jehlicemi, v jiném ohledu však se blíží k přechodním 
listům ano i k hrotnatým šupinám konečného pupenu. V jednom kuse však, 
jenž jest zvláštností hálky smrkové, ode všech listů obyčejných větví se liší. 
Listy na hálce jsou kopinatě čárkovité, ku zpodu poznenáhla rozšířené, 
trochu mázdřite obroubené a brvnaté, jako hrotité šupiny konečného pupenu, 
ještě silnějším kýlem než tyto opatřené. Jako listy přechodní, též ony vycházejí 
v lesklou, temněji zelenou čepel, která jest ale dosti krátká, jen na nejhořejších 
listech hálky něco delší, a ostřejším krajem vroubena jest než jehlice normální. 
Na rozdíl od těchto, ale rovně jako hrot šupin, čepel hálkových listů neopa¬ 
dává, poněvadž se mezi ní a mezi stopkovitě vzhůru zúženým zpodem nevy- 
tvořuje vrstva pletiva oddělujícího, jako pod jehlicemi obyčejnými. 
XXXVII. 
