11 
smíšen byl náhodou látkami desinfekčními byť i v nepatrném množství, neb 
že materiál ten po delší dobu ponechán byl v podmínkách nepříznivých, aneb 
že-užito bylo materiálu silně rozředěného, neb hnisu, jenž obsahoval hojně 
kokků pyogenních i jiných bakterií. V našich případech shledali jsme, že vždy 
to byl stafylokokkus pyogenes albus (jednou pouze st. p. aureus), jenž při 
applikaci libovolné u většiny pokusných zvířat nedovoloval útvarům aktino- 
mykotickým v těle se uhnízditi a vybujeti, nýbrž že pokusná zvířata ná¬ 
sledkem infekce mikrobem tímto brzo po očkování zacházela affekcí hnisavou 
neb septickou. (Tak v našich případech králíci a holubi.) Jako všude jinde 
i zde zapotřebí jest jakýchsi kautel a routiny, o čemž v krátkosti zmíniti se 
hodláme. 
Tak již třeba voliti zvláštních applikačních method i způsobů přípravy 
materiálu. My vykonávali applikace do jazyka, dásní, varlete, přední komory, 
intravenosně, perkutanně, intraabdominalně, intralienalně a intrahepatalně. Než 
i při volbě pokusných zvířat třeba býti vybíravým. Užili jsme pak různých 
species zvířecích: žab, holubů, králíků, morčat, psů, koček, prasat, krys, myší, 
a resultátů příznivých jedině u morčat jsme docílili. Psi, kočky, krysy a žáby 
jeví nezvratnou immunitu pro přenesení aktinomykosy zrníčky ať hnisem při 
každé z různých method implantačních. I králíci zdají se býti méně vhod¬ 
nými: buď zmírají podobně jako holubi affekcí septickou aneb utvořují se> 
hlavně při očkování do cavum abdominis, na místě inokulačním nádorky na¬ 
plněné hmotami sýrovitými jakoby atheromatosními, jež snad, ovšem vedle 
jiných momentů (časté cysticerky, psorospermie), urychlují zánik jich. Očku- 
jeme-li však hnis aktinomykotický, kterému není přimíšeno mnoho kokků 
pyogenních, králíku per venam auricularem, tu zůstávají zvířata pokusná na 
živu, aniž by ani po dlouhé době jevila jakýchsi příznaků. Zahubíme-li takové 
zvíře pak za 4—5 měsíců, tu nenalezneme v těle jeho nikde ničeho, co by 
svědčilo pro ujmutí se aktinomykosy. Jinak je, zabijeme-li králíka infikovaného 
po 3—5 nedělích; tu při nekroskopii dá se konstatovati v plících několik (3—5) 
uzlů tvrdých, buď pod pleurou neb vnitř tkáně plicní, jež na řezu jeví se slo¬ 
ženy z massy mazlavé, běložluté, uprostřed měkčí, na periferii kompaktnější. 
V mikroskopických praeparátech na rychlo konstatujeme vlákna, sem a tam 
zduřelá, bez kyji, detritus. V řezech pak (obraz č. 1.) barvených haemato- 
xylinem vidíme, že uzly ty pozůstávají z ložisek, kolem nichž jsou vazivové 
pruhy; uprostřed detritus, i ještě sporé kyje, zbytky vláken, — jak na 
obrazu viděti lze. Patrno tedy, že jedná se o demarkaci cizího tělesa, jež se 
rozpadá a jak jsme se přesvědčili v jiných případech za nějakou dobu úplně 
zmizí. Králík tudíž nehodí se ani tímto způsobem experimentním k průkazu 
přenesení aktinomykosy na zvířata; upotřebiti se však dá ke studiu jiné otázky 
o aktinomykose, o čemž v díle druhém zmíněno bude. 
U prasat očkovaných intragingivealně neb intralingualně bylo by snad 
aktinomykotické onemocnění nastalo, leč zvířata ta pozorována pouze po dobu 
třínedělní, kterážto doba k vypuknutí charakteristické affekce, jak jsme se 
později přesvědčili, jest velmi krátkou. Resultátů kladných dosáhli jsme pouze 
u morčat; avšak i zde rozhoduje valně způsobilost materiálu upotřebeného. 
XXXIX. 
