4 
Reymondovým. »Odměřování« síly podnětu děje se tu prostě vzdálením neb 
přiblížením druhotného vodiče k prvotnému, čímž se indukovaný proud, po¬ 
vstalý při objevení se neb zmizení elektrického proudu v prvotném vodiči, 
»sesiluje a seslabuje«. 
Toto odměřování síly podnětu jest však nedostatečné. Neboť nehledě 
k tomu, že pramen elektrického proudu prvotného nebývá stálý, jest sesílení 
a seslabení indukovaného proudu v poměru velmi složitém ku přiblížení a 
vzdálení druhotného vodiče od prvotného. Přibližuje-li se druhotný vodič 
k prvotnému postupně o stejnou délku, roste intensita indukovaného proudu, 
poměrná k odchylce magnetu v galvanometru, z počátku velmi pomalu; při 
větší blízkosti obou vodičů roste však mnohem rychleji. Přiblížením vodičů ze 
vzdálenosti 20 cm na 19 cm vzroste na př. odchylka magnetu o 0T dílu skály 
bussoly; přiblížením z 8 cm na 7 cm, o touž délku tedy, vzroste však odchylka 
o 3'5 dílů skály, tedy 35kráte více. Kdyby se měl tímto způsobem elektrický 
podnět skutečně odměřovati, musil by býti znám zákon vzrostu intensity in¬ 
dukovaného proudu se vzdáleností obou vodičů při daném přístroji, aneb by 
musil býti přístroj pokusmo graduován. 
Avšak ani takto graduovaný indukční přístroj du Bois-Reymondův nevy¬ 
hoví úloze, stanovití poměr elektrického podnětu k vybavené činnosti. Neboť 
elektrický proud, jenž tím podnětem jest, představuje energii obdobnou práci; 
a ta jest součinem několika činitelů. I jest především nutno stanovití, na kte¬ 
rém činiteli fysiologická působivost elektrického proudu závisí. K tomu jest 
třeba jednotlivé činitele ty navzájem nezávisle proměňovati. Ježto pak indukční 
přístroj du Bois-Reymondův tuto vzájemně nezávislou proměnlivost jednotlivých 
činitelů elektrického proudu nepřipouští, nehodí se vůbec k luštění stanoveného 
problému. 
Elektrický proud neb výboj, jehož fysiologická působivost má býti pro¬ 
zkoumána, představuje energii obdobnou práci, ježto může skutečně v mecha- 
ckou neb chemickou práci přetvořen býti; a sice představuje energii kinetickou. 
Činitelé tuto energii skládající jsou: množství elektřiny v pohyb uvedené a 
napjetí čili různost potenciálová, to tlak, pod jakým se elektřina pohybuje. 
Názvosloví to zakládá se na hypothese o elektrických fluidech, jako názvosloví 
energie tepelné, a jest tudíž čistě obrazné, symbolické. Symbolickému názvu 
množství elektřiny neodpovídá skutečně taková věc, nýbrž veličina obdobná 
asi masse závaží; napjetí čili potenciálová různost, pod níž elektřina proudí, jest 
veličina obdobná výšce zvednutého závaží. Podobné symbolické názvosloví má 
energie tepelná; různost elektrického potenciálu jest obdobná různosti stupně 
tepla čili teplotě; jako teče teplo s místa teplejšího na chladnější, tak teče 
elektřina s místa vyššího potenciálu na místo potenciálu nižšího. Při přeměně 
energie tepelné v mechanickou práci záleží jednak na množství tepla, jednak 
na různosti teploty. Podobně záleží energie elektrická na množství elektřiny a 
na různosti elektrického potenciálu. 
Jest tedy otázka, na kterém činiteli závisí fysiologická působivost elektri¬ 
ckého proudu neb výboje: na množství elektřiny v pohyb uvedené, či na růz- 
III. 
