10 
přesně opakovati, nastane vždy stejné, rychlosti té příslušné zkrácení svalu. 
Mění-li se rychlost pádu magnetu pravidelně a periodicky, mění se periodicky 
velikost zkrácení svalu. Sval napíše tak kolmé čáry, představující velikost jeho 
zkrácení, jež dávají dohromady figury zcela pravidelné, takřka krajkové vzorky 
jakoby strojem vykreslené, a ne ústrojnou živou hmotou na umělý vnější 
podnět. 
Možno si napřed vymysliti jakoukoli figuru složenou z kolmých čar, jichž 
jednotlivé délky představujou jednotlivé rychlosti pádu magnetu. Uskuteční-li 
se tyto rychlosti v obdobném poměru, nakreslí sval podobnou figuru, složenou 
z kolmých čar, jichž délky představujou velikost jeho zkrácení. Výsledek ten 
jest bezvýminečný, nikdy nevyskytne se odchylka, leda nedopatřením neb 
mýlkou experimentátora. Z velké sbírky takovýchto pokusů předkládám dva, 
zobrazené v příloze fig. III. V každém z nich jest na 500 jednotlivých zkrácení 
svalu, jenž nejeví žádného zemdlení. Znenáhlé a souměrné klesání čar jest ná¬ 
sledkem alterace nervu obnaženého a elektrodami tlačeného. Pokusy ty konány 
v červenci při teplotě 24°. 
Z pokusů těch vychází takřka sám důsledek, že velikost zkrácení svalu na 
podráždění hybného nervu závisí na rychlosti pádu magnetu, totiž na časovém 
průběhu indukovaného děje elektrického, čili na rychlosti změny potenciálu. 
Takový důsledek učinil aspoň pan Heymans 13 podávaje zprávu o pokusech 
těch ze sjezdu fysiologů v Liěge. Než tento důsledek není odůvodněný, a ne¬ 
dovolil jsem si též jej učiniti. 
Neboť při těchto pokusech jest podráždění dvojité. Indukovaná elektrická 
vlna skládá se ze dvou fasí opačného směru, z nichž každá působí samo¬ 
statné podráždění nervu. Jsou tedy podráždění dvě, a následuj ou za sebou tím 
rychleji, čím rychlejší jest pád magnetu. Každému z nich přísluší zkrácení 
svalu; nastává superposice dvou zkrácení, a to tak, že druhé posadí se na 
první rychleji neb pomaleji; čím rychleji jdou obě za sebou, tím větší jest 
zkrácení výsledné, čím pomaleji, tím menší bude. Proto může rychlost pádu 
magnetu podmiňovati velikost zkrácení svalu ne následkem závislosti velikosti 
podráždění na rychlosti změny potenciálu, nýbrž prostě na základě superposice 
dvou stále stejných podráždění. 
Tuto superposici uvidíme ihned zcela zřetelně. V pozdější práci předložím 
časoměrné pokusy, ve kterých obě podráždění osamocena vedle sebe se 
objeví. 
Z uvedených pokusů nelze tedy vyvozovat nic pro problém, jejž jsme si 
předložili. Jen tolik možno říci, že máme tu naprostou, téměř mašinalnou zá¬ 
vislost mezi vnějším podnětem a vybavenou ústrojnou činností, jak dosud 
žádnou methodou se neukázala. V čem ale ta závislost spočívá, to ještě dle 
těchto pokusů nemůžeme říci. Třeba dalšího propracování methody. 
Jde o to, najiti prostředek, jak by se dala indukovaná vlna elektrická 
rozděliti tak, aby kterákoliv její část sama pro sebe na hybný nerv působila. 
13 Centralblatt fíir Physiologie, 8. October 1892. 
III. 
