8 
ztlustlé, vysoké a jež táhnou se od stěny kališné až k ose, v šest stejně velkých, 
postranních komor, systémů, v nichž uzavřeno je po sedmi slabších příčkách. 
Sekundární zevní septa, rovněž silnější mladších, jsou slabší, nižší a užší primárních. 
Tertiární příčky rozeznávají se od quaternárních toliko poněkud větší tloušťkou, 
jinak se od nich neliší. Poslední tři cykly zevních příček převyšují mírně okraj 
kališný, avšak nestejnoměrně, jsouť quaternární septa poněkud vyšší tertiárních. 
Vnitřní kolmý okraj těchto sept jest silně zvlněný, po stěnách táhnou se řady 
malých, již pouhým okem viditelných, válcovitých zrnéček rovnoběžně s hořejším 
okrajem septálním. Velikosť těchto zrnéček jest na všech příčkách bez rozdílu 
stáří stejná, což má za následek, že se zdá, jako by mladší příčky nesly větší 
zrnéčka než starší. 
Příčky vnitřní stojí v obvodu ellipsy před příčkami tertiárními. Představují 
tenké, úzké, slabě zprohybané lamelly, jejichž vrcholky leží pod niveau osy. 
ejich stěny zdobí rovněž malé hrbolky, nerozdílné od oněch, jež krášlí stěny 
příček zevních. Vůbec neliší se ráz těchto příček od onoho sept vnějších a zdá 
se, že představují pokračování těchto. Proto jest třeba přihlížet! zevrubně k tomu, 
aby přesně byly vymezeny příčky tyto, poněvadž snadno by se mohlo při- 
hoditi, přehlédnuvše ji, že bychom se dali svésti k zařádění individuí tohoto 
druhu do rodu Ceratotrochus. 
Caryophyllia Soosensis rozpoznáme velmi snadno od všech známých druhů 
z miocaenních usazenin jednak svéráznou povahou příček zevních a vnitřních, 
jednak rázem osy a tvarem kalichu. 
Zachovalosť předloženého exempláře jest označiti jako výtečnou. Náleží 
individuu úplně vyspělému. Tyto okolnosti byly toho příčinou, že odhodlal 
jsem se, přirovnav zmíněný exemplář k zástupcům druhů rodu Caryophyllia , 
známým z miocaenu, ku jeho popisu a stanovení téhož jako představitele 
nového druhu. 
Naleziště: Soos v Dolních Rakousích (1 exempl.). 
Acanthocyathus E. H. 
Acanthocyathus transsilvanicus Rss. 
Tab. I. vzor 8. a b. 
1872. Acanthocyathus transsilvanicus Reuss. D. foss. Korali, des oest.-ung. 
Miocaens, pag. 213, Taf. X , Fig. 4., 5. 
V badenském jílu přicházejí zároveň s typickými individui druhu A. Vindo- 
bonensis štíhlé kalichy, jež jsou vyšší než polyparia druhu tohoto a jež vyznačují 
se vysedlými žebry primárními, na nichž obyčejně sedí ostré, krátké hrany. Takto 
charakteristické kalichy nacházejí se v oněch jílech velice pořídku a možno je 
velmi snadno rozpoznati od zástupců druhu A. Vindobonensis. Odpovídají 
polypariím, které jsem našel v sousedství typických individuí tohoto druhu 
v jílu boračském a jež jsem shledal shodnými s většími kalichy druhu A. trans¬ 
silvanicus, které dosti zhusta se vyskytují v drnovickém a jaroměřickém slinu. 
Přirovnav tato individua k menším kalichům druhu A. transsilvanicus z la- 
pugyského jílu, nerozmýšlím se zařaditi je do obvodu tohoto druhu. Na váhu 
Vil. 
