22 
Warburg srovnává toto tření mechanické a tření magnetické v následu¬ 
jícím případu analogickém. Na horizontální rovině udržuje se hmota pružným 
pérem v původní své poloze, silou proměnlivou z polohy své se vyšinuje, pře¬ 
konávajíc při svém pohybu odpor třením této hmoty na rovině horizontální. 
Proměnlivá tato síla jest analogická síle magnetisující a poloha tělesa na rovině, 
t. j. vzdálenost tělesa tohoto z polohy rovnovážné, obdobná se stavem magne¬ 
tickým. 
Jestliže podobným způsobem, jako při hysteresis magnetické, také v pří¬ 
padě tomto analogickém na osu X naneseme síly, těleso v pohyb uvádějící, 
a na F vzdálenost tělesa z původní polohy, obdržíme obdobnou křivku uza¬ 
vřenou při periodickém průběhu síly působící, tedy hysteresis mechanickou, 
předpokládáme-li současně určitý odpor tělesa na podkladu. Plocha křivkou 
touto uzavřená měří práci, která při tomto periodickém pohybu vzhledem na 
síly třecí se spotřebuje. Sledujeme-li tuto analogii dále a určíme-li si mecha¬ 
nickou hysteresis, t. j. práci, která se vzhledem na síly třecí spotřebuje při 
různé amplitudě síly hybné a srovnáme-li výsledky tyto s hysteresis magne¬ 
tickou při různé amplitudě síly magnetisující, seznáme, že síla, která odporuje 
síle magnetisující, t. j. odpor magnetický, není téže quality jako síla, která jeví 
se odporem při pohybu těles na podkladu. 
Odpor mechanický v případu našem dlužno považovati za hodnotu stálou 
na amplitudě síly hybné nezávislou, avšak odpor magnetický, jak z pokusů 
zde uvedených na jevo jde, není hodnotou stálou, ale na amplitudě magne- 
tisujícího proudu závislou hodnotou. 
Kdyby odpor magnetický byl hodnotou stálou na amplitudě síly magne¬ 
tisující nezávislou, bylo by třeba určité amplitudy magnetisující, aby železo 
zmagnetováno bylo. Avšak důsledek tento se nesrovnává se skutečností. Jest 
známo, že v telefonu nepatrnou silou magnetisující zcela pravidelné změny 
magnetické nastávají. Lord Rayleigh *) přímými pokusy dovodil, že velmi ma¬ 
lými silami magnetisujícími lze železo zmagnetovati. Rayleigh měřil momenty 
magnetické, které vznikají silami magnetisujícími v mezích -g- H - iq QQO ^ 
kdež H horizontální složku magnetu zemského značí, a seznal, že i při tak 
malých silách moment magnetický úměrný jest síle magnetisující, a při cy¬ 
klické změně magnetisujících sil shledal i magnetickou hysteresis. 
Dle podmínky theoretické svrchu uvedené jest stav magnetický vzhledem 
na sílu magnetisující opožděn, avšak průběh jeho jest harmonický, vyhoví-li se 
podmínce, která také ve svrchu uvedeném šetření pokusovém stanovena byla, že 
amplitudy magnetisující síly nepřekročí mez, pro kterou stav magnetický jest 
přímo úměrný se sílou magnetisující. V případě tomto nastává maximum 
magnetičnosti, když již síla magnetisující své maximum překročila. Předpo¬ 
kládáme-li opětně, že stav magnetický jest přímo úměrný se silou magnetisující 
l ) Phil. Mag. 1887, p. 225. 
XI. 
