23 
vysvětlíme-li si však opoždění stavu magnetického odporem mechanickým, který 
musí molekuly magnetické při svém otáčení překonávati, pak nastane maximum 
magnetičnosti současně s maximum síly magnetisující a udrží se ještě na své 
hodnotě maximální, když již sil magnetických ubývá. V případě takovém ne¬ 
bude změna stavu magnetického harmonickou, i když stav magnetický jest 
s intensitou magnetisující přímo úměrný a intensita tuto změnu harmonicky 
probíhá. Nazveme případ tento neúplně harmonickým. Předpokládáme-li, že 
momenty magnetické jsou přímo úměrné se silou magnetisující, která harmo¬ 
nicky probíhá, avšak vzhledem na sílu magnetisující o určitou dobu spozděné, 
tu lze jednoduchým řešením grafickým, tím že na osu X naneseme harmo¬ 
nicky proměnnou intensitu magnetisujícího proudu a na osu Y momenty magne¬ 
tické, dospěti k důsledkům následujícím: 
1. Je-li opoždění stavu magnetického na amplitudě magnetisujícího proudu 
nezávislo, leží amplitudy magnetické, jak při úplném tak i při neúplném prů¬ 
běhu harmonickém magnetického stavu na přímkách, které procházejí počátkem 
souřadnic. Tangenta úhlu přímky, která spojuje amplitudy stavu magnetického 
při úplné změně harmonické, jest větší než tangenta úhlu při neúplné změně 
harmonické. 
2. Ubývá-li však opoždění stavu magnetického vzhledem na sílu magne¬ 
tisující, pak leží body maximálních momentů, tedy amplitud magnetických, na 
křivce, která jest k ose X vydutá, když průběh magnetických momentů jest 
úplně harmonický, naproti tomu leží body tyto na křivce k ose X vypuklé, 
jestliže průběh momentů magnetických jest neúplně harmonickým, jestliže tedy 
při magnetování odpor mechanický, tření se překonává. 
Ze svrchu uvedených pokusů jde na jevo, že opoždění stavu magnetického 
vzhledem na sílu magnetisující jest na amplitudě síly magnetisující závislo, bude 
nám tedy možno na základě pokusů svrchu uvedených dovoditi, zdali průběh 
momentů magnetických probíhá úplně harmonicky či neúplně, zdali tedy opo¬ 
ždění stavu magnetického lze si vysvětíiti odporem třením. Jelikož max. počet 
silokřivek s amplitudou síly elektromotorické vnitřní E' jest přímo úměrný, 
lze za amplitudy stavu magnetického dosaditi amplitudy sil elektromotorických 
vnitřních. Naneseme-li na osu X amplitudy sil magnetisujících a na osu Y 
amplitudy elektromotorických sil vnitřních, z pokusů stanovených, obdržíme 
křivku k ose X vydutou (viz tab. II. b). Z toho lze tedy souditi, že průběh 
opožděného stavu magnetického jest úplně harmonickým, tedy podmínka 
našemu theoretickému rozboru podložená jest pokusem dovožena, nelze však 
opoždění toto si vysvětliti odporem třením vzniklým, tedy odporem stálým. 
Jak z výše uvedených pokusů na jevo jde, jest odpor tento magnetický zá¬ 
vislým na amplitudě síly magnetisující, stávaje se větším s rostoucí amplitudou. 
Jelikož při pokusech svrchu uvedených perioda harmonického proudu magne- 
tisujícíhó byla stále stejnou, rostla tedy i amplituda rychlostí změny této inten¬ 
sity. Možno tedy říci, že odpor tento magnetický roste s rostoucí rychlostí 
změny intensity, avšak, jak z pokusů těch na jevo jde, neroste odpor tento 
přímoúměrně s rychlostí změny intensity proudu magnetisujícího, ale volněji. 
XI. 
