22 
Nález 12./XI. Nahoře v konjunktivě i episkléře injekce cev, zornice zúžena, 
vyplněná šedobílými hmotami, které jako obláčky přesahují na duhovku. 
14./XI. Králík zabit. Sterilisovaným nožem oko rozříznuto, při čemž vytekl 
hnis žlutobílý, v němž bacilly dosti sporé konstatovány. 
Kultury vykonané do gelatiny vpichem jak alkalické tak kyselé svědčí pro ba- 
cilla tyfového; důkaz proveden dále Grammem i sterilisovaným mlékem. 
Výsledek experimentů stručně jest tudíž tento: 
1. Na jistých místech těla zvířecího funguje b. tyfi pyogenně. 
2. Nejen bacilly nýbrž i toxiny a staré kultury tohoto mají schopnost 
pyogenní. 
3. Koncentrace kultur nemá vlivu na zvýšení funkce té. Nanejvýše se 
pozoruje, že kultury bouillonové (1 denní) účinkují intensivněji než kultury 
2—3denní z agaru. 
4. Bacilly z hnisavých ložisek svých dosti záhy vymizejí. 
Jak si máme představiti tento účinek pyogenní u člověka? 
Jak z uvedené kasuistiky naší, tak z případů v literatuře zaznamenaných 
vyplývá, že zárodky bacilla tyfového ve stadiu rekonvalescenčním v organismu 
ještě dlící — a to buď ještě virulentní aneb z neznámých příčin virulence 
opět nabyvší — v tomto trváním nemoci seslabeném libovolně v některém 
orgánu se usazují a atypickou lokalisací svou různé změny prostě zánětlivé 
neb hnisavé způsobiti dovedou. Zevšeobecnělo pak mínění, že bacilly tyfové 
ve třetím týdnu nemoci již neškodnými jsou aneb vymizejí z těla zachváceného; 
tomu však rozhodně tak není. Bacillus tyfi udržuje se za jistých okolností 
v těle rekonvalescenta, déle než se myslilo, na což již Kilcher ve své práci 
upozornil, 1 ) a než dle trvání nemoci bychom supponovati mohli. Jenom touto 
okolností možno snadně vysvětliti sobě recidivy tyfové. Jest na snadě tudíž, 
že ona ochranná látka v těle, ať zoveme ji tak či onak, průběhem nemoci 
jest vysílena , nečiníc odporu zbylému ještě bacillu virulentnímu. 
Přesnějšího výkladu aspoň doposud pro toto znovu vzplanutí virulence 
bacilla tyfového jakž i pro dosažení vlastností pyogenních nemáme. Někteří 
autorové tvrdí, že různé takové zánětlivé změny i hnisavé pozorují se při 
tyfech dlouho se táhnuvších. Jiní (a sice Quincke a Friedlánder) tvrdí, že 
záněty kostí i hnisavé jen v jistých dobách se pozorují; náhled tento tak 
málo zamlouvá se běžným regulím pathologie, že třeba pátrati po příčinách 
jiných. Na základě aspoň některých případů pozorovaných a zaznamenaných 
v literatuře jasně supponovati můžeme locus minoris resistentiae, asi traumatem 
povstalý. Tím vysvětlili bychom si periostitidy i osteomyelitidy posttyfosní. 
Witzel pak ve své monografii: Die Gelenk- und Knochenentzúndungen bei 
acutinfektiosen Erkrankungen vysvětluje tyfosní záněty kostní v novější době 
častěji pozorované ne působením genia epidemica, nýbrž způsobené nově 
*) Sborník lékařský. 
XXI. 
