35 
pro /z <10 je naproti tomu 
2 sjz, 
—— {n — u) 
(n — u) 
s ‘ŽJI . \ £ 
o° 
I (-*) 
2 VI JI 
(n - a) 
tedy 
2sjt 
-i- (« - «) 
a = — oo 
(i + 
2 , ,\íl —— 
(» - ») j m = 0 
oo 
OO . o 
I -* .s 
2 ,-r 
(í 4- vi) (n — u) 
11 — — oo 
2 ^r 
= 2 . (V) 
«'5 + m ) 
2tT . . ^ » 
-i- (s 4- ”0 
1 —ď ř 
uvážímeli kromě toho, že 
F(a -f- ni) 
m\ 
nacházíme pro citovaný vztah tvar následující: 
oo 
r(s~\- n ti) r(a — s — nti) e inu " i 
(17) 
<-u 
2 U7i . . 
fv l \ i - + 
1 (a m) e 1 . e 
2 (u — í)ji 
(s — a— m) 
vi —0 
m ! 
2 ; 
2?r 
— (s 4- VI) --- (s—a — vi) [ 
1 — e 1 1 —e f J 
a odtud plyne pro ?z — ~ vztah (16). 
v. 
Některé vzorce, jež jsme obdrželi průběhem úvah dosavadních, možno 
považovati za zvláštní případy vzorců, jež chceme nyní odvoditi. 
1. Budiž především cp(x) funkce, jež se v jižní polovici roviny x chová 
pravidelně a má periodu 1, takže cj (x -f- 1) = cp (x). Znamenejme literou 7/ 
veličinu zatím neurčitou, literou v pak veličinu o kladné části pomyslné a zna¬ 
menejme 
/(«) 
#1 (x — v -|- u | t) 
(x — v | %) 
cp (x — v) . 
Utvořme integrál 
dx 
vzatý podél obvodu rovnoběžníka o vrcholech (0,1, — n z -f- 1 , — n z ), kde 
n je kladné číslo celistvé; uvnitř oboru integračního má funkce integrovaná 
póly 
X — V k Z 
5* 
XXIII. 
