chudší než slínů a jílů. Na zvířeně jílu mor.-třebovského, z různých hloubek 
pochodícího, kterýž je proložen lavicemi jemného, křemitého písku, dokázal 
jsem 2 ) správnost tohoto názoru. A jako další doklad pro jeho správnost uvádím 
znenáhlé ochuzování íoraminiferové zvířeny ve vejhonských slínech vyšších poloh. 
Přihlédneme-li, pátrajíce po příčině tohoto úkazu, k pozůstatkům po vy¬ 
plavených tvrdých slínech různých vejhonských lavic a přirovnáme-li vyplave- 
niny tyto k oněm slínů nad pískovcem, přesvědčíme se, že sliny Vejhona, 
pokud jsou přístupny, nejsou čisté, nýbrž že obsahují příměs jemného písku 
a že množství této příměsi se zveličuje, čím výše lavice leží, čím blíže se 
nalézají litavskému vápenci. Vzavše pak dále v úvahu i litavský vápenec Vej¬ 
hona, který je, jak v předu ukázáno, směsí lithothamnií a písku, porozumíváme 
tomuto ochuzování. Ono těsně souvisí se změnou petrografickéno charakteru 
horniny a je podmíněno fysikálními vlivy, jež způsobily ponenáhlý přechod 
po přerušení facií pískovou, facies slínové do facies písčitohlinité a písčité a 
jejímž lokálním výsledkem byla sedimentace písčité íacies litavského vápence. 
Vzpomenutý ráz fóraminiferové zvířeny, jak v šlírových dolních, tvrdých 
slínech Vejhona, tak v písčitých rovná se rázu šlíru ottnangského, jílu walbers- 
dorfského, jílů okolí ostravského, avšak on se též neliší ani od onoho jílů ba- 
denské facies, ani od slínů facies steinabrunnenské. 
Juž F. Karrer počal pochybovati o stratigrafické důležitosti foraminifer, 
běží-li o stanovení rozdílů ve stáří na př. šlíru a badenského jílu, tohoto a 
steinabrunnenského slinu atd. Veškerou důležitost v tomto směru upírá jim též 
A. Rzehak , a to právem. Jako se jemu nepovedlo vypozorovati nějaký pod¬ 
statný rozdíl mezi foraminiferovou zvířenou jílů ostravských, jílů facies baden- 
ské a slínů steinabrunnenských, ačkoliv molluskové zvířeny těchto sedimentů 
valně se od sebe liší, tak i my marně bychom se namáhali zjistiti nějakých 
závažných differencí. Kdož hledají v resistenčnosti foraminifer příčiny tohoto 
fakta, přišli pravdě do půl cesty v ústrety. Ovšem tím, co zde bylo řečeno, 
nepopírá se stratigrafická důležitost foraminifer vůbec; o této jsem pevně pře¬ 
svědčen a to tím více, jelikož jsem měl příležitost sám se o její významu přesvěd- 
čiti. Zde však běží toliko o jednotlivé členy miocaenu, jež jsou aequivalentními. 
Jehlice spongií jsou v dolních lavicích hojnější než v hořejších. Na ně¬ 
kterých místech vyskytují se v takovém množství, že hledáme-li tam po delší 
dobu zkameněliny, pociťujeme záhy nepříjemné sadání rukou, jež pochodí od 
malinkých, jemných jehliček, do kůže vbodnutých. Jehlice spongií přicházejí 
nejenom v dolních slínech. nýbrž sahají až do lavic slínů nad pískovcem, kde 
je tu a onde v nepatrném množství konstatujeme. V pravém jílu badenské 
facies zjistil jsem je na různých a íůzných místech. Nejsou tudíž nepopiratel¬ 
ným znakem, že vrstva, jež je přechovává, přísluší prvnímu mediterrannímu 
stupni, jak ještě před nedávném bylo tvrzeno. Vždyť přec všechna období 
miocaenní doby měla nároky na spongie, poskytujíce i těmto příznivé životní 
podmínky. Ze se z badenských jílů dosud neznaly, nespadá na vrub spongií, 
2 ) J. Procházka. Em Beitrag zur Kenntniss der Fauna des Miocaengebietes der Um- 
gebung von Máhr.-Triibau. Verhandl. der k. k. geolog. Reichsanst. 1892, str. 100. 
XXIV. 
