3 
Popis jednotlivých druhů hornin. 
Amfibolovec, 
Hornina jest středně zrnitá, až drobnozrnná, s velikými (až přes 
1 cm) zrny amfibolu barvy černozelené. Prostým okem i lupou lze roze- 
znati hlavně jen zrna amfibolu makroskopicky černého s tónem do hnědá 
až zelenává a bledě zelená zrna pyroxenu. Řídké jsou slabé bělavé proužky, 
vinoucí se mezi temnými součástmi, tvořené živci. Z práškované horniny 
separuje slabý již magnet dosti magnetovce. H = 3’15 (hydrostaticky). 
Mikroskopicky skládá se hornina podstatně hlavně z amfibolu, 
jenž převládá daleko nade všemi součástmi ostatními; vedle něho lze 
nalézti z nerostů původních diopsidický pyroxen, hypersten, olivín, magne¬ 
tovec, v malém množství živec a biotit. Druhotně vzniká jemně šupinatý 
nerost, podobný mastku, sericit, hadec, chlorit, vápenec. Stavba horniny 
jest všesměrná, sloh pak hypidiomorfně zrnitý. Veliká zrna amfibolová 
činí náběh ke slohu porfyrovitému; vrostlice amfibolové jsou omezení 
allotriomorfního, základní hmota pak jest vždy oku prostému rozlučitelnou. 
Amfibol tvoří jednak isometrická, až 1 cm veliká černozelená zrna 
utroušená, jednak zrnka drobná ve hmotě základní. Laločnaté obrysy 
vtroušenin i okrouhlé otvory v nich dokazují intensivní resorpci. Ojediněle 
zastiženy byly dvojčatné lamely dle {100}. Barva zrn ve světle obyčejném 
ve výbruse je žlutozelená, modrozelená, hnědozelená až světle kaštanově 
hnědá; místy bývá amfibolový průřez skoro čirý. Různé tyto tóny barevné 
možno pozorovati též na jednom individuu, při čemž rozdělení barev jest 
místy zonární, místy však zcela nepravidelné. Ve štěpných lupéncích 
zháší amfibol šikmo; u některých lupénků c : y = 18°, u jiných kolem 14°. 
Pleochroismus jest zřetelný až i dosti silný. U amfibolů hnědých tónů 
jest paprsek dle a bledě žlutohnědý, (3 žlutohnědý s tónem do červenava, 
y červenohnědý U amfibolů tónů zelených jest paprsek dle a bledě 
žlutavý až skoro čirý, /I žlutavě zelený, y modrozelený. V obou případech 
největší absorpce jest dle y, nej menší dle «. 
V zrnech vícebarvých jsou hnědé tóny omezeny spíše na střed zrn, 
zelené a velmi bledé na okraje. Omezení vzájemné partií různě zbarve¬ 
ných jest často ostré, často však přecházejí tóny v sebe velmi pozvolna, 
bez zřejmé hranice. Kde jsou hranice ostře vyvinuty, jsou místy přímočaré, 
krystalonomické, častěji však zcela nepravidelné, laločnaté; v tomto 
případě nabývají průřezy vzhledu skvrnitého. V jednom průřezu zonárně 
zbarveném bylo pozorováno jádro v baštit, změněné, obklíčené zelenavou 
až skoro čirou zonou amfibolu nezměněného; železo amfibolu při proměně 
se vyloučilo v podobě zrnek černé rudy. Dvoj lom partií bledě zelených 
až čirých jest zřetelně vyšší nežli partií hnědých a hnědozelených u téhož 
yyiyyi 
jprůřezu (rozdíl v barvách interferenčních až 450 Mezi tóny 
1* 
IX. 
