Ke konci pro přehlednost podávám vysvětlení terminologie, jíž 
užívám v této práci i v pracích následujících. 
Směrným dislokacím tangenciálním říkám přesmyky. Přesmyk může 
býti vrásový, vznikl-li redukcí středního ramene vrásy, nebo kerný t vy- 
tvořil-li se pohybem kry po předem založené ploše dislokační směrem 
vzhůru. Kerný přesmyk je bud výrazem pouhé síly tangenciální , nastane-li 
podle něho pouhé a skutečné přesunutí vrstev starších přes mladší a pak 
nazývám jej přesunem. Zdvihem směrným jmenuji pak takový přesmyk 
kerný, který je geneticky spojen s tvořením synklinály, se vztyčováním 
jejích křídel, a který je podmíněn napětím v jádře koryta, vzniklým tím, 
že vrstvy mladší jsou směstnávány do oblouků o menších poloměrech 
a tudíž kratších. 
Znaky přesunů a zdvihů uvedeny jsou výše obšírněji. 
Resumé. 
Výsledky práce lze shrnouti takto: 
1 . Směrné přesmyky dělíme na vrásové, jež vznikly redukcí středního 
ramene vrásy, a na přesmyky kerné, které se utvořily pohybem kry směrem 
vzhůru podél dislokační plochy předem utvořené. Přesmyky kerné dělíme 
na přesuny a zdvihy. 
2. Přesuny vznikly na samém počátku vrásnění pouhým tlakem 
tangenciálním. Podle dislokačních ploch, jejichž úklon byl mírný, byla 
jedna kra zcela jednoduše přesunována přes kru sousední. Jelikož kry 
v nadloží i podloží přesunu vznikly pouhým roztržením a přesunutím 
vrstev, mají přibližně týž úklon. Zapadání ploch dislokačních může býti 
souklonné s vrstvami i protiklonné , úklon je do jisté míry závislý na úklonu 
okolních vrstev. — V Barrandienu čítám k přesunům jednu z velkých 
dislokací omezujících na severu vápencovou skupinu koněpruskou, a ně¬ 
kolik dislokací menších, jež se vesměs vyznačují mírným úklonem. 
3. Dislokační plochy směrných zdvihů jsou vždy souklonné s vrstvami 
a zapadají pod úhlem 70°—80°. Podle nich byly zdvihány kry ose synkli¬ 
nály bližší přes kry na křídlech synklinály. Tyto zdvihy vytrácejí se do 
hloubky , zasahujíce často jen kry méně zdenudované. Vrstvy v nadloží 
ploch dislokačních mívají úklon příkřejší, nežli vrstvy v jejím podloží. 
Vyvíjejí se hlavně tam, kde úklon vrstev je příkřejší a kde není detailních 
vrás. — Zdvihy směrné vznikají v jádře synklinály zároveň se vztyčo¬ 
váním vrstev na křídlech, jsouce výrazem napětí, jež povstává tím, že 
vrstvy mladší jsou směstnávány do*oblouků o menších poloměrech. 
XVI. 
