5 
huje až 5-5 mm, průměrně 1—2 mm. Vnější omezení jest dosti dokonale 
idiomorfní. Tyto vrostlice skládají se ze živců dvojí povahy: allotriomorf- 
ního vždy kalnějšího jádra a čistšího až ve výbruse zcela čistého okraje. 
Omezení jader dokazuje, že byla před vytvořením idiomorfně omezené 
zóny okrajové (resp. současně s jejím vznikem) silně korrodovdna. Často 
najdeme jádro na okrajích rozštěpené v úzké, ostře ukončené laloky, ba 
i partie, jež s jádrem souvisejí útržkovitě toliko úzkými proužky. 
Jelikož není myslitelno, že by se mohly v magmatu uchovati tak 
intensivně korrodované okraje bez porušení, lze souditi, že byla patrně 
perioda mezi korrosí jader a tvořením obrub velmi malá, tak že obojí 
proces dál se téměř současně. Korrose jader postoupila místy tak daleko, 
že z nich zbývají toliko nedokonale související neb ve výbrusu oddělené 
partie, které dokumentují svou sounáležitost toliko současným zhášením. 
Kde jádra jsou celokrajná neb nejvýše vlnitých okrajů, kde korrose byla 
slabá, tam jest okraj ní zóna úzká. Čím jest korrose jader patrnější a sil¬ 
nější, tím více vzrůstá okraj ní zóna na účet jader. Jádra v užších řezech 
bývají zpravidla dvojčaténa podle zákona karlovarského; velmi spoře bylo 
pozorováno polysyntetické lamelování. Též okraj ní zóny živce bývají 
spoře a zřídka lamelovány, lamely bývají pak dosti široké. Častěji bylo 
pozorováno, že shášení neděje se současně, leč souvisle od středu ke krajům, 
upomínajíc na shášení undulosní. Zvláštností naší horniny jest, že jádra 
živců jsou kyselejší okrajů. Lom světelný u jader jest z části větší, z části 
menší než 1-5403; náleží tudíž oligoklasalbitu, jak dokazuje i positivnost 
rázu jejich, kde řez je veden k ose nebo k ostré středné. Okraje jsou rázu 
vždy negativního, mají lom větší než 1-5403, menší než 1-5492 (bližší této 
hodnotě) i náležejí tudíž basičtějšímu oligoklasu. Všude ve výbrusu lze 
se přesvědčiti (Beckeho methodou), že lom jader je značně nižší nežli lom 
okrajů. 
Zákal živcových jader způsobují jemné šupinky muskovitu. Rozklad 
jader udál se zajisté buď před korrosí, nebo současně s ní, není však vý¬ 
sledkem větrání utuhlé horniny, jak svědčí neporušená (ač basičtější) 
zóna vnější. Jádra vrostlic živcových uzavírají v sobě vedle tyčinek apatitu 
i chloritické pseudomorfosy po biotitu, resp. tyto do jader vnikají. Jádra 
živcová jsou pak oproti pseudomoríosám omezena alctriomorfně. Z toho 
lze souditi, že biotity začly se tvořiti dříve, nežli jádra živcová, jejich vy¬ 
lučování však potrvalo i za vzniku mladších okrajů živcových, jak zřejmo 
ze vzájemného omezení součástí těch. Možno, že ony starší biotity změněny 
byly ve chlorit (snad účinkem mineralisatorů v magmatu obsažených) 
současně s proměnou jader živcových. 
Drobnozrnější hmota, spojující velké lištovité krystaly živcové, 
obsahuje vedle drobných šupin biotitu, spojených přechody s lupénkv 
velkými, něco chloritu a součástí nepodstatných hlavně ještě dva druhy 
živce. Jsou to jednak většinou idiomorjní zcela čirá individua anorthoklasu, 
jednak tmelící je, vždy v propadajícím světle zakalený kyselý plagioklas. 
XX 
